ÅMMONI A KALISKA KHOMFOIt ENINGA R. 7 



Till del jag i min förra berättelse anfört om Baltets egenskaper har jag icke nå- 

 got annat atl tillägga än redogörelsen för några försök öfver galtets förhållande rid upp- 

 hettning. 



Upphettas saltel i luftbad, undergår det icke någon vigtförlusl förr än någol öfver 

 L20°C.*). Någon konstant förlust vid denna temperatur kunde jag icke erhålla, emedan 

 saltel ytterst långsamt förlorade i vigt. Utsattes saltet för en högre temperatur, minskas 

 vigten oupphörligt, färgen öfvergår först till mörkt rödt med dragning åt grått, kristal- 

 lerna blifva sedan gråa och starkt glänsande, slutligen bortgår salmjak jenite ammoniak och 

 en återstod af kromoxid erhålles vid ännu högre temperatur. Någon konstant vigtförlust 

 lyckades jag icke erhålla vid någon temperatur, innan kromoxid återstod. För att bättre 

 iakttaga saltets metamorfoser vid upphettning, försökte jag att upphetta det i en ström af 

 vätgas. Försöket utfördes sålunda, att saltet, inneslutet i ett porslinsskepp, infördes i ett 

 förbränningsrör, som upphettades i en förbränningsugn, sedan derigenom först blifvit ledd 

 en ström vätgas, tvättad med en lösning af pyrogallussyra i kali och torkad förmedelst 

 ledning genom flera rör, innehållande pimstensstycken fuktade med svafvelsyra. Till en 

 början antog saltet vid upphettning en mörkare färg, och den bortgående vätgasen hade 

 en stark lukt af ammoniak samt bildade tjocka moln af salmjak, då en glasstaf, doppad i 

 saltsyra, utsattes för gasströmmen; samtidigt förmärktes på rörets kalla delar vattendrop- 

 par och närmare porslinsskeppet hade ett hvitt sublimat af salmjak afsatt sig. Upphetta- 

 des saltet så länge, som lukt af ammoniak förmärktes, erhölls såsom återstod ett grågrönt 

 diamantglänsande pulver, der hvarje korn bibehållit kloridens karakteristiska form. Detta 

 pulver synes vara basisk kromklorid, ty vid behandling med hett vatten löstes det utan 

 återstod med grön färg, och lösningen gaf vid kokning med natron endast spår af am- 

 moniak, men fälldes deremot starkt af silfvernitrat. Utsattes denna kropp för fortsatt in- 

 verkan af upphettning i vätgas, så bortgår klorväte lätt igenkänligt på lukten och egenska- 

 pen att med en i ammoniak doppad glasstaf utstöta tjocka moln. Slutligen återstår ett 

 grönt pulver, hvars vigt befanns nära öfverensstämmande med den mängd kromoxid, 

 som kan bildas af saltets kromhalt. Vid smältning med natronkalk utvecklades icke am- 

 moniak och således fanns icke något kromqväfve inblandadt. Att vid detta försök erhölls 

 kromoxid och icke såsom man kunnat vänta kromoxid och kromklorur är icke svart att 

 förklara, ty det torde vara väl bekant huru svårt det är, att erhålla en gas fri från hvarje 

 spår af vatten och luft. Sannolikt var vätgasen, som användes till försöket, något litet 

 förorenad af luft eller fuktighet. 



För att finna, om vid upphettning jemte ammoniakgasen bortgick väte eller qväfve, 

 upphettades saltet i en ström af kolsyregas. 1 ett porslinsskepp afvägdes 0,351 gr. torr 

 klorid och infördes i ett förbränningsrör, i hvars bakre del var inneslutet natronbicarbo- 

 nat och hvars främre del slutade med ett afledningsrör. Då den bakre delen af röret 

 upphettades och den utvecklade kolsyran fullständigt absorberades af kali, inleddes gasen 

 i ett rör fyldt till en tredjedel med kalilut och till två tredjedelar med qvicksilfver, sal- 

 tet upphettades och efter slutadt försök befanns att uppsamlingsröret innehöll endast om- 

 kring i c. c. gas, som icke blifvit absorberad af kali och således efter all sannolikhet icke 

 var annat än luft, som icke blifvit fullständigt utdrifven ur apparaten före försökets början. 

 Återstoden i porslinsskeppet vägde efter försöket 0,2045 gr. 



*) Genom ett skriffel har i min förra uppsats blifvit anförd t 220°, hvilket härmed rättas. 



