32 P. T. CLEVE, 



sålunda äro så olika och jag ansåg mig böra förskaffa mig en möjligast sjelfständig åsigt 

 öfver detta ämne, trodde jag mig bäst kunna nå mitt mål genom en undersökning öfver 

 de mest karakteristiska föreningarne af denna klass, de ammoniakaliska platinaföreningarne. 

 Resultatet af dessa arbeten *) blef, att de ammoniakaliska metallföreningarne bäst kunna 

 betraktas såsom kopplade föreningar af ammoniumsalter och metallamid, hvilken senare 

 allt efter metallens natur kan uppträda aktivt, förena sig med saltbildare eller syre och 

 syresyror. Jag skall här försöka att tolka de ammoniakaliska kromföreningarne i över- 

 ensstämmelse med denna åsigt. 



Hvad först och främst beträffar de af mig benämnda tetramminkromföreningarne 

 äro de gemensamt utmärkta deraf att de på Gr innehålla 4 eqv. NH 3 samt 2 eqv. H, 

 vidare deraf att inga föreningar, fria från saltbildare kunnat framställas uti rent tillstånd. 

 Kloridens förhållande till silfversalt, hvarvid ej hela klorhalten fälles ögonblickligen utvi- 

 sar att hela klorhalten icke kan vara bunden vid ammonium. Då dubbelsaltet mellan 

 kloriden och platinaklorid innehåller tvenne eqv. platina, är det tydligt att tvenne eqv. 

 klorarnmonium förekommer uti saltet och att kloridens formel bör vara: 



2 )2NH ä ^2NH 4 Cl + 2H 

 och syresalternas 



r \ Gl 



2 /2NH 2 ^2NH 4 0, A + 2H. 



De bromhaltiga salterna komma naturligtvis att erhålla analoga formler. 



Jag har nyss anmärkt att alla hittills undersökta tetramminkromföreningar innehålla 

 2 eqv. vatten. Denna vattenhalt torde icke vara i ordets vanliga bemärkelse kristallvat- 

 ten, enär den icke kan aflägsnas med mindre än att sönderdehnng inträffar. Den är i 

 sjelfva verket svår att förklara. Kanske tillhör den det öfre membrum uti ofvan skrifna 

 formler och har således sitt läge vid den kloratom, som är bunden direkte vid Cr 2 . 



De uti det föregående omnämnda dikromheptammin-föreningarne torde bäst låta be- 

 trakta sig såsom dubbelsalter mellan tetramminkrom-föreningar och triammin-föreningar, 

 så mycket heldre som det salpetersyrade saltet ger vid behandling med saltsyra tetram- 

 minkromklorid. Huru man bör tänka sig sammansättningen af triammin-föreningarne, vill 

 jag för närvarande lemna helt och hållet oafgjordt, emedan de fakta, hvilka för närvarande 

 föreligga, äro alltför otillräckliga för att kunna gifva någon antydan om salternas konsti- 

 tution. Alla försök till förklaring af deras molekularsammansättning, måste för närvaran- 

 de endast leda till ändlösa hypotheser. 



De amorfa salter, hvilka bildas genom inverkan af ammoniak och ammoniaksalter 

 på kromoxidhydrat, synas, till följe deraf att de spaltas af syror uti kromoxidsalter och 

 salter. af sannolikt mera ammoniakrika föreningar, böra betraktas såsom amidokromammo- 

 niumsalter förenade med kromoxidhydrat. 



Den undersökning, för hvilken dessa blad utgöra en redogörelse, har blifvit utförd 

 på det under Prof. L. F. Svanbergs uppsigt ställda kemiska laboratoriet uti Upsala och 

 det är mig en kär pligt att här betyga min tacksamhet för den välvilja, för hvilken jag 

 under arbetets fortgång varit föremål. 



*) Om ammoniakaliska Platinaföreningar. Upsala Vet. Soc. Acta 1866. 



