14 N. DUNER OCH A. E. NORDENSKIÖLD, 



Petermann har till och med påstått, att det skulle vara lika lätt att från Anisterdamön segla 

 t 111 Polen som från Tromsöe till Anisterdamön. Denna åsigt är i sig sjelf så fullkomligt 

 stridande mot all hittills gjord erfarenhet, att den knappt skulle förtjena att vederläggas; 

 men då åtskilliga framstående engelska arctiska resenärer tyckas böjda för att antaga 

 den, till trots för den erfarenhet, som vunnits genom deras egna talrika arctiska expedi- 

 tioner, vilja vi här sammanföra några af de vigtigaste skäl mot denna åsigt. 



Alla, som en längre tid seglat på norra hafven, hvalrossf ångare och 

 farare, hafva kommit till den öfvertygels,en, att polarbassinen är så fullkomligt drifisfylld, 

 att man der ej kan segla fram med fartyg, och alla de försök man gjort att framtränga 

 norrut från Spetsbergen hafva ej krönts med någon synnerlig framgång. Med förbigående 

 af äldre resor vilja vi här blott nämna: 1773 gjorde Phipps ett försök att öfver Spets- 

 bergen nå polen, men kryssade hela sommaren ända till den 20 Augusti norr om Spets- 

 bergen, utan att kunna uppnå 81 breddgraden.- 1818 upprepade Buchan och Franklin 

 samma försök, men utan att kunna nå högre breddgrad än 80°30'. Isen var hög och tätt 

 sammanpackad, ingen segelbar öppning märktes i den, och skeppen blefvo betydligt ska- 

 dade. Scoresby, som så många år kryssat i Spetsbergens farvatten, lyckades blott en enda 

 gång nå 81°30' utan möjlighet att hinna längre norrut, oaktadt en betydlig öppning i 

 isen sträckte sig från öster till vester. Ar 1827 försökte sir Edward Parry att från 

 Spetsbergen framtränga till polen. Han framgick på tätt packad, bruten is till 82°45' 

 nordlig bredd, kunde från vändpunkten den 27 Juli ej se spår till öppet vatten åt 

 norden, (Parry, Attempt to reach the north pole p. 100, t. 105) och påträffade under 

 återvägen segelbar is först vid 81°34. (p. 117). Under den svenska expeditionen 1861 

 bestego Torell och Nordenskiöld den 28 Juli en hög topp på Nordostlandet, Snötoppen 

 (80"27'), utan att derifrån kunna se spår till öppet vatten norr om Sjuöarne. Några 

 dagar senare, då isen mellan Nordostlandet och Sjuöarne något skingrat sig, kunde de 

 framtränga till Parrys ö, men sågo ej heller från de högsta topparna på Sjuöarne (1,900 

 fot; 80°40') annat än is norrut. Från toppen af Hvita Berget vid bottnen af Stor- 

 fjorden (3,000 fot högt) kunde vi den 22 Augusti 1864 ej se annat än väldiga milslånga 

 isflak mellan Giles Land och Spetsbergen. Några fartyg, som samma år försökte kringsegla 

 Nordostlandet, instängdes af isen och måste öfvergifvas af besättningarne. Innan fartygen 

 lemnades, gjorde man försök att segla norrut, för att på denna väg återvända till Amster- 

 damön, men mötte snart ogenomtränglig is. Oaktadt ett stort pris varit utsatt för upp- 

 nåendet af höga breddgrader, har ingen af de hvalfängare, som eljest djerft seglat fram 

 öfver allt dit fångsten lockat dem i de arctiska farvattnen, ansett det för någon möjlighet 

 att vinna detta pris. Ett försök skulle cle säkert ej underlåtit om det, såsom Dr Peter- 

 mann påstår, varit möjligt att på tre eller fyra veckor segla till polen. 



Vi hafva varit i tillfälle att göra bekantskap med de flesta skeppare, som för när- 

 varande segla på Spetsbergen/ De göra sin bästa fångst under hösten, och ett så långt 

 uppehåll som möjligt vid Spetsbergen under höstmånaderna är för dem mycket vinst- 

 gifvande. Under denna tid bruka de besöka Moffen (80° L.), för att der sticka hvalross 

 på land. De intyga enstämmigt, att packisen under denna tid på året visserligen någon 

 gång betydligt aflägsnar sig från Spetsbergens kuster, men att dels den isblink, som visar 

 sig i norr, dels den hastighet hvarmed isen vid nordlig vind kommer ned på kusten, tyd- 



