OM TKIA.s- OCH JURA-F0R8TENINGAB FRÄN SPETSBERGEN. •> 



af den sednare ar högsl sannolikt, då den innehåller sådana arter som Nautiltfs Nor- 

 denskiöld] och N. trmddeadbrmis, ( Vratiter, Aimiionitcs ( Jayiani var., en Encrinus, besläg- 

 tad med Encrinus granulatus, således jirter, hvilka dels utmärka Hallstätter-lagren i 

 Österrike, dels visa stor slägtskap med andra, der förekommande, [från att länge vara 

 inskränkt till några få punkter inom Österrike, vidgar sig således vår kunskap om de 

 yngre Trias-bildningarne allt mera, och omfattar nu aflagringar Från vidt skilda örter 

 biide i den gamla och nya verlden. Sålunda, hafva dessa bildningar inom de sednaste 

 åren blifvit upptäckta af Gabb i Californien, af Strachey, Salter oeh Stoliczka i Hima- 

 laya, af Hoghstetter och Zittel på Nya Zeeland, af Blomstrand oeh Nordenskiöld 

 på Spetsbergen, samt af franska naturforskare på Nya Caledonien. Oeh vid allt detta 

 är det öfverraskande att se så många arter, såsom Halobia Lommeli, Monotis salinaria, 

 Ammonites Gaytani m. fl., gemensamma antingen för alla eller för de flesta af dessa ställen 

 oeh antingen icke eller högst obetydligt afvikande från de österrikiska formerna. Den 

 åsigt, enligt hvilken man så länge ansett en stor likformighet i arter vara ett uteslu- 

 tande kännetecken för de äldsta eller palasozoiska formationerna, förlorar således allt- 

 mera af sin giltighet. Åtskilliga nya upptäckter, hvilkas betydelse S. Loven först tolkat *), 

 häntyda på att en sådan likformighet i arternas utbredning öfver stora rymder ej ens är 

 inskränkt till de sekundära formationerna, ja att den ännu i dag är rådande i utbred- 

 ningen af kafsdjuren på de djupaste regionerna. Att ifrågavarande Spetsbergslager bil- 

 dats på ansenligt djup synes, utom af bergartens fina textur, ådagalagdt deraf, att de 

 utomordentligt tunna Halobia-sKalen ligga hela i sådana massor och att cle icke sällan 

 äro förenade, höger- och vensterskal, vid ligamentskanten, och utslagna som en öppnad 

 bok, alldeles som man nu på stora, lugna djup finner tomma musselskal. 



II. Jura-försteningar. 



De flesta af dessa hafva funnits i en vanligtvis grå sandsten och kalk, som anträf- 

 fats på åtskilliga punkter på sydkusten af Isfjorden. Det största antalet erhölls 1861 af 

 Prof. Blomstrand vid Advent-Bay. Liknande försteningar ur samma slags sandsten och 

 en skifferart (?) samlades äfven vid Green Harbour och Ryss-stugan, samt östra stranden af 

 Advent Bay af Loven, Nordenskiöld och Blomstrand. Dertill kommer 1864 års skörd 

 genom Nordenskiöld ur en tunn, svart skifrig kalk vid Sassen-Bay, och ur en hård, på 

 ytan genom förvittring rödbrun kalkstens- eller skifferart från Cap Agardh vid Storfjorden. 



ICHTHYODORYLITHES. 



Ett aftryck i den hårda sandstenen vid Advent Bay (Blomstrand) (Tan. II, fig. 

 12) saknar sidotänder, samt är på ytan försedt med fina längdstrimmor, hvarigenom 

 det får utseende af att hafva en fibrös struktur. Det erinrar om de pakeozoiska Ich- 

 thyodorylitherna (Onchus etc). Universitets-museum i Tubingen har en snarlik, obe- 

 nämnd form från bruna Jura />'. Längd 82 millim. bredd 6 millim. 



>) Föi-bändl. vid de Skand. Naturforsk. möte i Stockholm 1863 s. 385. Detsamma har äfven blifvit uttaladt 

 af S. P. Woodward i E.\jisay's Addr. to the Geol. Soc. of Lörid. 1864 p. 6. 



K. Vet. Akad. Haudl. B. 6. N:o 6. 2 



