6 A. E. NORDENSKIÖLD, 



icke upptagas på dessa sjökort, oaktadt de hade bort vara kända såsom ytterst rika 

 dunvär, belägna i nejden af en bland Spetsbergens mest besökta hamnar. Det lilla 

 sund (Helis Sound), som sammanbinder Storfjorden med östra Ishafvet, har tydligen 

 äfven uppkommit på sednare tider, förmodligen genom minskningen af de glacierer som 

 utmynna på nordöstra hörnet af Barentz land. 



I motsats härtill antyda många omständigheter att glaciererna på andra ställen 

 under de sista århundradena betydligt framskridit. Sålunda tecknas Horn Sound — hvilket 

 hade bort vara väl kändt för Holländarne, emedan äldre sjökort angifva flere ankar- 

 platser derstädes - — såsom sträckande sig temmeligen långt mot norr med en fjordarna, i 

 hvilken tvenne öar finnas antecknade. Stället upptages nu af en ofantlig glacier. Det- 

 samma anmärkte redan Robert rörande en numera isfylld bugt i Recherche Bay, och 

 sannolikt eger ett analogt förhållande rum med botten af Storfjorden, hvilken upptages 

 af en vidsträckt, låg glacier, som med en jemn sluttning utbreder sig ända till Chy- 

 denii Berg. De stora öar, som enligt äldre kartor skulle finnas i bottnen af fjorden, 

 kunna icke motsvaras af de små holmar, hvilka nu träffas der, utan det synes vara 

 mera sannolikt, att det numera af glacierer omgifna Edlunds Berg och någon annan, på 

 samma sätt innesluten, närbelägen bergtopp varit under hvalfångarnes tid kringflutna 

 och utgjort just de öar, som på gamla kort äro benämnda Hvalross ön och Säl ön. 



Det mest slående exempel på ismassans frambrytande öfver förut isfria trakter 

 har jag sjelf varit i tillfälle att bevittna i Bel Sound. På norra kusten af Bel Sound, 

 straxt öster om den betydliga ö, som skiljer van Mijens Bay från hufvudfjorden, fanns 

 ännu för några få år tillbaka en af de bästa hamnar på Spetsbergen. Då fångstmännen 

 under sommarn begåfvo sig från Nordkusten till Storfjorden, brukade de ofta anlöpa 

 denna hamn för att jaga renar i de närbelägna gräsrika dälderna, och äfven för den 

 Torellska expeditionen år 1858 utgjorde den en af de stationer, som först och längst 

 besöktes. Expeditionens deltagare genomkorsade i alla riktningar det kring hamnen 

 liggande landet, hvars fordna utseende jag derföre utomordentligt väl kunde erinra mig, 

 då jag ånyo 1864 besökte stället. Stranden vid hamnen utgjordes ännu 1858 af ett 

 bredt af glacier-elfvar genombrutet slam-land, i vester begränsadt af höga berg, i nordost 

 af en högländt ås, på hvilken ett gammalt kors stod upprest öfver en graf. Längre 

 österut vidtog ett sankt slättland, soin genomskars af en betydlig elf och först slutade 

 vid Kolfjället. Straxt ofvanför det af ofantliga dy- och grusbankar bildade slam-land, 

 som utgjorde hamnens strand, vidtog småningom en låg men bred glacier (Fritiofs 

 glacier), hvilken icke slutade med någon bräcka och som derföre förmodades vara åter- 

 gående. I dessa bankar träffades dock lemningar af åtskilliga hafssnäckor, hvilkas 

 skal ännu var betäckt med väl bibehållen epidermis, med anledning hvaraf Torell redan 

 då misstänkte, att dessa slam-högar ej voro moräner, utan att de af isfjället nyligen 

 blifvit uppressade från hafvets botten. Under vintern 1860 — 1861 bröt den förut 



öfverallt möter inom Skandinavien, förekomma alldeles icke i detta glacial-land. Detta beror tydligen på invärkan 

 af frosten, hvilken i förening med fuktighet inom få år söndersplittrar det blottade bergets yta. Skandina- 

 viens repade berghällar måste derföre antingen ha/va bildat sig under hafvets yta eller i ett mera tempere- 

 radt klimat, hvarest den på bergshöjderna bildade glacieren når långt nedom snögränsen och der derföre den 

 vid glacierens bortsmältning blottade berghällen icke mera är utsatt för så stark köld som i de arktiska 

 länderna. 



