S I'10TS1IKI!CK\S ÖKOLOGI. 7 



wwiseniliga glacderfcn fram öfver slättlandet och grafkullen nå stranden-, uppfyllde nam- 

 nen samt trängde långt ut i uafvet. Den bildar nxi et1 af de största isfjell på Spets- 

 bergen, (Van hvilkct stora isblock ständigt nedfalla, sa atl ej ens en båt med Säkerhet 

 kan nalkas dess söndersplittrade bräm. 



Grlaciererna på Storfjordens norra kust hafva genom sitt laga bräm och åei fram- 

 för detsamma, upptryckta slani-landet stort tycke med Frithiofs glaeier i Bel Sound 

 innan 1860, och det synes mig derföre vara högst sannolikt, att de fortfarande skrida 

 framåt och möjligen innan kort fylla Ginevra Bay. Naturligtvis beror detta mindre 

 derpå att ismassorna på Spetsbergen ökas, än derpå att isen i likhet med vattnet stun- 

 dom ändrar strömfåra. Men öfverallt der en glaeier går fram bidrager den till grus- 

 riing af den fasta bergmassan och derigenom till förstörandet af ett af de vigtigaste 

 villkor för sitt eget fortbestånd, nemligen berg eller bergsplatåer, som höja sig öfver snö- 

 gränsen. Skulle ej andra krafter motverka glacierernas nivellerande inflytande, sä kunde 

 nian derföre emotse, att hela Spetsbergen, inom en geologiskt räknad ganska kort tids- 

 period, skulle utgöra ett vidsträckt under sommarn isfrit lågland. Den storartade 

 denudation, som glaciererna här åstadkommer, motväges dock i betydlig grad af den 

 hastighet hvarmed landvallen höjer sig. 



Jemför man det af oss upprättade sjökortet öfver Nordost landet med äldre hol- 

 ländska kort t. ex. med det sjökort af Commodor Giles och Outger Rep, som här medde- 

 las i fotolithografisk afbildning (Tafl. 1), så faller en högst märklig olikhet genast i ögonen. 

 At nord, vest och sydvest löper Nordost-landet ut i trenne betydliga halföar, hvilka sluta 

 med uddarna Nord Cap, Shoal Point och Kap Sparre. Alla dessa halföar upptagas 

 af betydliga bergshöjder, som dock ej sammanhänga med det inre låglandet, utan skil- 

 jas derifrån genom låga dälder, hvilka pä äldre kartor äro utritade som sund, i hvilka 

 till och med en mängd klippor och öar äro angifna. Den emellan Nord Cap och Shoal 

 Point belägna synnerligen karakteristiskt benämnda Låg-ön, vid bvilken en ankarplats 

 och lödningar finnas angifna på de gamla sjökorten, är utritad mindre än Moffen, 

 bvilken dock för det närvarande icke har en tjugondedel af Lagöns areal. Skulle 

 nordöstra delen af Spetsbergen plötsligen underkastas en betydlig sänkning, så skulle 

 landets konturer ovilkorligen komma att motsvara afbildningen i de gamla sjökorten. 

 Häraf föres man ofrivilligt på den tanken, att denna märkvärdiga olikhet emellan äldre 

 och nyare kartor skulle bero på en betydlig höjning af fasta landet sedan medlet af 

 17:de århundradet. 



Ett säkrare bevis på den höjning, som Spetsbergen under de sednaste århundra- 

 dena varit underkastad, finner man dock i de lemningar af gamla skeppsvrak, drifveds- 

 saker, hafssnäckor och hvalben, som flerestädes träffas i de lösa jordlagren vid ögrup- 

 pens kuster, högt öfver hafvets nuvarande yta. Subfossila snäckor af samma arter, 

 som ännu lefva vid Norges kuster, påträffades sålunda redan af Keilhau vid Whales 

 Point, långt från stranden och på en höjd af omkring 100 fot öfver hafvet. Robert 

 undersökte på stränderna af Bel Sound, 39 meter öfver hafvets yta, jordlager som 

 innehöllo skal af musslor tillhörande slägterna Mya, Tellina och Saxicava. Lamont 

 fann i Bel Sound en multnad ryggknota af en hval, 100 fot öfver vattenytan 

 och \ engelsk mil från stranden; i Walter Thymens Strait undre käken af en 



