hög slätt, från bvilken genom isens inverkan isolerade bergstoppar bär och der blifVil 

 utskurna. Bergens höjd öfverstiger sällan L000 til] 2500 fot. Endasl på Charles Fore- 

 land och halfön söder om Horn Sound resa sig några spetsar anda till 4500 fol öfver 

 bafvets 3 ta. 



Redan olikheten i bergens yttre konturer visar, att de äro bildade af sten- 

 arter med olika motståndskraft för frostens och atmosferiliernas förstörande inverkan. 

 Endast de kristalliniska bergarterna och Hecla Hook formationens härda skiffer- och 

 qvartsitlager äro nog fasta att gifva upphof till vestkustens spetsiga och söndersplittrade 

 bergstoppar. Den undre afdelningen af bergkalk-fbrmationen igenkännes deremot redan 

 på afstånd genom låga, afrundade, med ett grått kalkgrus betäckta höjder, utan spår 

 till vextlighet; de till samma formation hörande kisel- och kalklager genom platå- 

 formiga berg med branta afsatser, samt trias-, jura- och tertiära formationernas lösa sand- 

 stenar genom terrassformiga berg, med mindre brant sluttande sidor. Ett jemnbredt, 

 svart eller mörkbrunt band, som med en tvärbrant afsats löper fram miltal, gifver slut- 

 ligen redan pä afstånd tillkänna närvaron af den vulkaniska bergart, som tryckt en 

 så egendomlig prägel på en stor del af Spetsbergens fjordar och sund. 



Af den vidfogade kartan . ( Tafl. II.) ser man huru mångfaldigt dessa olikartade 

 lager vexla med hvarandra på Spetsbergen, och för att gifva en helst någorlunda full- 

 ständig bild af denna ögrupps geologiska byggnad, torde det derföre blifva en nödvän- 

 dighet, ätt särskildt redogöra för hvar och en af de formationer, som uppträda derstädes. 



I. Kristalliniska bergarter. 



Spetsbergens norra, nordvestra och förmodligen äfven nordöstra och södra del 

 upptages af kristalliniska bergarter, hvilka sönderfalla i tvenne afdelningar: 



a) Granit-gneis. Graniten uppträder visserligen på några ställen, t. ex. emellan 

 Bird och Brandywine Bay, Cap Lindhagen, vissa delar af Norsköarne m. m., mass- 

 formig, men öfvergår dock alltid småningom i skiktad gneis, och någon verklig granit 

 tyckes sålunda icke förekomma på Spetsbergen. Gneislagren hafva vanligen en sträckning 

 från N. — S. och äro nästan upprättstående, ofta vexlande med lager af kornig kalk, i 

 hvilka man träffar nästan alla de mineralier, som äro egendomliga för Sverges och 

 Finlands s. k. ur-kalklager, t. ex. wollastonit, spinell, kondordit, idokras, kalkgranat 

 o. s. v. Flerestädes, isynnerhet vid stränderna af Parrys ö, genomkorsas gneislagren 

 af pegmatitgångar, hvilka såsom vanligt utgöras af en grofkornig blandning af orthoklas, 

 qvarts och glimmer, i hvilka åtskilliga för den öfriga granitmassan fremmande minera- 

 lier, t. ex. turmalin och ortliit, äro inneslutna. Dessa grofkorniga massor af yngre 

 granit bilda oftast smala gångar, som från alla håll äro begränsade af gneisen och 

 icke synas stå i något sammanhang med en underliggande eruptif massa. De frem- 

 mande mineralierna hafva företrädesvis utkristalliserat på gångens väggar, men ingen- 

 städes kan man märka spär till några verkliga sal-band. Härtill kommer, att dessa 

 gångar oftast äro så smala, att en svårsmält eruptif massa, till följd af väggarnas af- 

 kylande inverkan, skulle stelnat långt innan den hunnit uppfylla någon längre sträcka 

 af den springa, som nu upptages af pegmatit-graniten. De synas sålunda antingen 



9 



K. Vet. Akad. O.uull. B. 6. N:o 7. * 



