jurap 



erio 



den 



utre- 



med j 



m-al 



agr 



en rid 



ridasl 



ett 



].UI 



• vest- 



8EETSBBRGEN8 GEOLOGI. '2\ 



M<<1 afseende på Spetsbergs-jurana ställning inom den 

 der Lindström, att dessa bögnordiska lager mes1 öfverensstfti 

 Petschora och de tvii öfra etagerna \i< l Moskva, men all deren 

 europeiska arter blifvil runna på Spetsbergen. 



VII. Hyperit. 



-luran är den yngsta formation på Spetsbergen, i hvilken man träffar hyperit- 

 band 1 )» och det kan derföre vara på sin plats att här, innan vi gå till beskrifning af 

 Spetsbergens tertiära aflagringar, med några ord omnämna denna bergart, som med så 

 oerhörda massor träffas flerestädes i polartrakten och öfverallt, der den förekommer, 

 gifver åt landskapet en högst egendomlig prägel. Hyperiten har nästan öfverallt fullkom- 

 ligt samma yttre utseende, så att man omöjligt kan på yttre utseendet skilja, om ett stycke 

 är ifrån de under graniten liggande bäddarna i Brandewijne Bay eller frän juralagren 

 vid Cap Agardh. Den bildar en jemn och temmeligen finkornig, svartbrun blandning 

 af grågrön labrador, hypersthen och titanjern. Strukturen är öfverallt, der den för 

 basalten egendomliga pelarformiga afsöndringen ej förekommer, massformig, så att berg- 

 arten icke låter företrädesvis klyfva sig i någon riktning och i allmänhet är ytterst seg 

 och svår ätt sönderslå. Genom atmossferiliernas inflytande antager hyperiten ett rost- 

 brunt utseende, hvarigenom man redan på långt håll kan igenkänna de hyperitband, 

 som med lodrätt afskärning genomdraga de sedimentära lagren. Om man undantager 

 kristaller af granat och kalkspat, som stundom utkristalliserat i någon klyfta eller 

 springa, saknas alla främmande inblandningar fullständigt. Särskildt är detta fallet med 

 de mineralier - — olivin och zeolit — hvilka karakterisera den egentliga basalten. 



Om man undantager några obetydliga gångar af en plutonisk bergart, som före- 

 kommer vid södra udden af Parrys ö och hvilken är närbeslägtad, men icke fullt iden- 

 tisk med Spetsbergs-hyperiten, så träffar man icke hyperit hvarken på norra kusten af 

 Nordostlandet eller på de mera norrut belägna ögrupperna, men redan Depot-udden i 

 Brandewijne Bay utgöres af en mäktig hyperitbädd, hvilken på stranden norr om näset 

 öfverlagras af granitgneis. Söderut fortsattes denna hyperitbädd till Cap Hansteen 

 och den något sydligare belägna Lagön, hvarest man finner marken flerestädes liksom 

 stenlagd med jemnstora, sexsidiga, vid hvarandra ytterst noggrannt hopfogade stenflisor, 

 hvilka tillhöra öfversta hällen af ett i vertikala sexsidiga prismer söndersplittradt hype- 

 ritberg. Förmodligen är det äfven samma hyperitbädd, som bildar grafkullen vid 

 Aeoli kors i Sorge Bay och kanske en utgrening af densamma, som genomdrager lag- 

 ren vid Hecla Hook. 



Först söder om Hecla Hook når dock hyperitbildningen sin fulla utveckling. De 

 svarta bergmassor, som ungefär midt emellan Cap Foster och Is-Cap afbryta den på 

 N.W. stranden af Straitet rådande betydliga glacieren, äfvensom några berg i det inre 

 af landet, emellan Sorge Bay och Lomme Bay, bestå, att döma af bergens yttre utse- 



l ) Ett föga mäktigt hyperitband raellanlagrar äfven de sedimentära skiktenia vid Middle Hook i Bel Sound. 

 Sannolikt tillhöra de derstädes förekommande konglomerat-bäddarne antingen öfversta afdelningen af juran 

 eller undre afdelningen af miocenformation, och i sednare fallet skulle således hyperit hafva bildat sig 

 till och med under den tertiära perioden. 



