22 A. E. NORDENSKIÖLD, 



ende, af hyperit, och på Straitets östra sida skiljer den, efter den rådande bergarten 

 benämnda Hyperit-ön, Ryssöarnas ödsliga kalkformation från de söder om Wahlenbergs 

 Bay vidtagande försteningsförande lagren. Vidare öfverlagrar en hyperitbädd ej alle- 

 nast ryssökalken vid Cap Fanshawe utan äfven de äldsta bergkalklagren (Cap Fanshawe- 

 lagren), men sänker sig sedan ned till hafsytan och bildar Fosters-öarne i midten 

 af Straitet äfven som tvenne ganska mäktiga fjell på dess vestra kust, nemligen Duym 

 Point och Alk-fjellet. Samma emellan de äldre och yngre bergkalklagren frambrutna 

 hyperitbädd bildar i Isfjorden basen af Gips Hook, men uppträder endast ytterst under- 

 ordnadt på norra kusten af Bel Sound. Ofvan om denna bädd vidtager den egentliga, 

 genom tallösa försteningar utmärkta bergkalkformationen, som i fullkomligt horisontela 

 lager framträder . på ömse sidor om Straitet. Öfre delen af dessa sedimentära lager 

 är mellanlagrad af en ny hyperitbädd, hvilken miltals framgår emellan de skiktade kalk- 

 och kisellagren utan att det minsta rubba dem i deras läge och utan att på ett enda 

 ställe utgrena sig genom tvärgångar, som genomskära skikterna. Denna hyperitbädd 

 sänker sig i södra delen af Strait ned till hafsytan samt bildar Svarta Bergen på 

 Nordostlandet, Syd Waijgats-öarne och förmodligen flera af de längre söderut på Strai- 

 tets sydvestra strand befintliga berg. 



På norra kusten af Storfjorden har detta hyperitlager redan sänkt sig till hafs- 

 ytan och fortgår sedan utan någon vidare nivå-förändring ända till Tusen-öarne, d. v. s. 

 inemot 20 svenska mil. Den bildar basen för samtliga fjellen på Storfjordens norra 

 och östra kust och öfverlagras af lika horisontela sandstenslager tillhörande trias-for- 

 mation, hvilka åter i sin tur betäckas af ett 30 — 70 fot mäktigt hyperitband, som bil- 

 dar ett ytterst regelmässigt horisontelt lager vid öfra delen af de fjell, som upptaga 

 östra sidan af Storfjorden, från Edlunds berg ända till Whales Point. Ett nytt lika 

 regelmässigt lager af hyperit mellanlagrar slutligen de sandstensbäddar, som vid Cap 

 Agardh föra jura-försteningar. Men deremot förekomma inga hyperitband i de ter- 

 tiära aflagringarne emellan Isfjorden och Bel Sound. 



På Spetsbergen vexla således l^peritlagren, såsom jag ofta med flit benämnt 

 dem, så regelmässigt med rent sedimentära försteningsförande bergarter, utan att det 

 ringaste hafva rubbat dem i deras läge, utan att, så vidt jag kunnat finna, märkbart 

 hafva förändrat dessas utseende och utan att det ringaste utgrena sig i några tvär- 

 gångar, att man svårligen kan antaga, att Spetsbergs-hyperiten skulle vara af rent 

 eruptiv eller plutonisk natur, d. v. s. att den alltid i glödande smältform frambrutit från 

 jordens inre, och att således ofvan anförda lager skulle utgöra verkliga gångar, som skulle 

 uppfyllt en horisontel remna af flera 100:de qvadratmils areal. Hy peritb anden, som 

 ligga emellan de försteningsförande lagren, tyckas mig tydligen utgöra aflagringar af vul- 

 kanisk aska eller af sand, som under tidernas längd bakat sig tillsammans, hårdnat och 

 metamorfoserats till den jemnkorniga vattenfria bergart, som vi nu benämna hyperit '). En 

 *) Dylika sandlager bildas för det närvarande på hafsbottnen vid foten af många hyperitberg t. ex. vid Lag- 

 ön, och i en aflägsen framtid torde äfven dessa gifva upphof till "plutoniska" bäddar, hvilka naturligtvis 

 alldeles regelmessigt mellaulagra de lerskiffrar och sandstenar, som uppkommit genom tillhårdnaude af nuti- 

 dens ler- och sandlager. För denna åsigt, att hyperit dels är eruptiv dels utgöres af tillhårdnade sand- 

 lager, talar isynnerhet den omständigheten, att ingen enda tydlig tvärgång kunnat af oss upptäckas i några 

 formationer, som äro yngre än Hecla Hook lagren, då deremot ganska vackra tvärgångar förekomma i 

 granitgneiseu vid Depot Point och i Hecla Hook lagren vid Cap Hansteen. 



