AKADKMIKNS 1 1 A \ M,l N< , A K. 



i) 29. n:o I. 



bifera m. II. på Karlsöarna). Kj sällan tillkommer ett annat element, nämligen ruderal 

 växter, som i de af fåren besökta grottorna finna lämplig jordmån. 



Ii) ör, bestående af i strandvallar hopadt groft grus (strand-ör), som ej förmår kvar- 

 bålla något vatten i sina öfre delar. Sådana strandvallar kanta ön på nordvästra och 

 norra sidorna, i synnerhet i Veskinde, Lummelunda, Fleringe, Fårö, samt flerestädcs p.-i 

 östra sidan, såsom i Bunge, Boge, Othem, östergarn, men förekommer också längre in 

 på ön (t. ex. i Fleringe väster om kyrkan, i Rute vid Bräntings). Vegetationen är mycket 

 sparsam. Karaktärsväxter äro Cynanchum Vincetoxicum, Geranium Robertianum, Arctosta- 

 pkylos Uva ursi, martallar, vidare Hieracium-formcr i synnerhet af gruppen ccesium och 

 subccesium. — Genom söndersprängning och förvittring kan gruset bli finare och mer 

 packadt, så att fuktigheten lättare kvarhålles. Ståndortens vegetation öfverensstämmer då 

 med IV b). 



Småningom tätnar barrskogen och betäcker strandvallen med torfliknande skogs- 

 mvlla. Hierachim-foTmema, fortlefva vanligen, men blott i enstaka eller spridda individ; 

 ljung, gräs och andra växter tillkomma och bilda slutna skikt. 



c) Hällmark, bestående af vidsträcktare horisontala ytor af kalksten. Den är stundom 

 föga vittrad, men genomdragen af sprickor, i hvilka en sparsam vegetation fått fäste. 

 Oftast bär den gles skog af martallar samt mattor af Aretostaphylos. Hit höra hällarna 

 i Tofta, Västerhejde, Ladugårdshällar vid Visby, hällarna i Follingbo, Endre, Hejdeby, 

 Bro, Lokrume (Laux), vidsträckta områden mellan Hejnum och Othem, i Hangvar, Hall, 

 Rute, Fleringe, västra delen af Fårö, hvilka tillsammans bilda, hvad som i den speciella 

 delen kallats norra hallområdet. Det innefattar öns högsta punkter, men sänker sig mot 

 nordost nästan till hafvets nivå i Fleringe och på Fårö. Det södra hällomrädet sträcker 

 sig från Karlsöarna och Fröjel i väster till Östergarn med Östergarnsholmen i öster och 

 omfattar hufvudsakligen den s. k. Loj sta Hejd (=hed) mellan Lojsta och Hejde samt 

 vidare Buttle, Ala, Kräklingbo, Ardre och delar af de angränsande socknarna. Hällen är 

 här oftare söndervittrad eller täckes af andra bildningar, så att den kan bära tätare skog. 

 Ett nästan oafbrutet barrskogsbälte sträcker sig sålunda från Fröjel till Östergarn med 

 omkring 1 mils bredd. 



Särskildt egendomliga äro de å norra hällomrädet förekommande träskhedarna (mest 

 i Rute, Fleringe och på Fårö). Den om våren jäsande, gula, lerhaltiga och grusiga massan, 

 som om vintern pelarformigt förklyftas, tillåter ej, att något slutet växttäcke uppstår. 

 Vegetationen utgöres af spridda tufvor af Festuca ovina, Agrostis alba, Carex flacca, Cir- 

 sium acaule, Linum catharticum, Sedum- arter o. s. v. samt på nordligaste Gotland former 

 af Hieracium montanum, florentinum och Auricula m. fl. — Ännu mera träskartad och 

 ännu mera steril är Närs alfvar på södra Gotland. 



Man finner ofta en ganska rik mossvegetation på klippor och hällar. Vid lösgöran- 

 det af tufvorna visar sig en icke oansenlig mängd af mylla och sand hopad i desamma, 

 ej sällan har en eller annan fanerogam (Draba verna, Hutchinsia e. d.) slagit sig ned i 

 detta näringsrika lager. Under snöfattiga vintrar och vårar är det lätt att iakttaga, huru 

 jorden ditföres. På de afsmältande drifvorna finner man nämligen då ett genom vinden 

 tillfördt jordlager af en eller annan millimeters tjocklek. Då snön försvinner, sipprar 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 29. N:o 1. 4 



