KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. HAND 29. \:o I. 5] 



Norra Gotland med Fårö ar de petrofila växternas egentliga stamhåll. Egendomlig! 

 nog ar del i synnerhet de lägre belägna, nordligaste delarna, som hafva denna vegetation 

 renas! och raesi utbredd. Särskildt äro norra delen af Fleringe och angränsande parti af 

 Få»rö utmärkta genom sin rikedom på eljest okända (måhända endemiska) Hieracium-formeT. 

 Likheten mellan de nämnda orternas vegetation är också i andra afsee riden nästan full- 

 ständig. Här föreligger nämligen ej samma hinder för spridning som vid södra halfön, i 

 det att Fårösunds norra gått är mycket smalt och så grundt, att några meters höjning af 

 landet skulle åstadkomma landförbindelse mellan Fårö och Storön. Vidare kommunicera 

 dessa trakters lågt liggande träskhedar utan egentliga afbrott med de högre belägna häll- 

 markerna i Rute socken, hvars högsta punkt (50 ra. öfver hafvet) ligger ofvanför t. o. m. 

 Äncylus-sjöns högsta strandlinie. Ingenting hindrar således, att vegetationen i dessa 

 trakter går långt tillbaka i den kvartära tiden. Seknander förlägger också en del nord- 

 liga typers invandringstid så långt tillbaka som till den arktiska perioden. 1 Hvad de 

 egendomliga formerna af släktet Hieracium beträffar, kunna de ej hafva inkommit i sen 

 tid. Hieracium montanum är utbildad i flera former, hvilkas närmaste släktingar finnas 

 på högslätterna vid Munchen 2 (omkr. 500 m. öfver hafvet), men inga med de gotländska 

 fullt identiska äro kända. Då vidare de sistnämnda äro ytterst varierande och sinsemellan 

 svårbegränsade, synes allt tala för en själfständig, ännu lifligt pågående artbildning på 

 detta isolerade område. Samma förhållande råder bland formerna af Hieracium variabile, 

 H. galbanum och närstående arter. 



Förut äro flera växter nämnda, hvilka med förkärlek hålla sig till strandklipporna. 

 Många bland de öfriga petrofila arterna äro gemensamma för hällområdena och stränderna. 

 Sådana äro Senecio Jaeobcea, Arenaria gotkica, Melica ciliata, hvilka äro utmärkande för 

 steniga hällmarker och stränder, samt Helianthemum Fumana och Gypsophila fastigiata, 

 hvilka äfven förekomma på lös, ehuru något stenblandad sand vid stränderna. Silene 

 *petrma, hvars närmaste släkting är en hafsstrandväxt, förekommer på norra Gotland lika 

 väl på hällmark inpå ön som vid stränderna. På de förstnämnda delvis mycket, högt 

 liggande lokalerna är den måhända en relikt från den tid, då en större del af Gotland 

 låg sänkt under hafvet. 



Af intresse är det förhållandet, att vissa petrofila växter kunna uppträda i sällskap 

 med hygrofila. Många af norra Gotlands Hieracium- former, tillhörande gruppen Piloselloidea, 

 trifvas visserligen bäst på de om sommaren fullständigt uttorkande träskhedarna, men gå 

 också långt ned på sluttningarna mot fuktiga ängar eller förekomma i själfva ängarna, 

 där hällen är täckt af ett tunt lager af grästorf. Calamagrostis varia träffas både på 

 häll, täckt med kalkgrus, och på tufvor i försurapningar. Allium Schoenopramm har i 

 myrar eller i sidlända ängar med tunt lager af mylla på häll utbildat en mycket stor och 

 grofväxt form, liknande Allium sibiricum. Slutligen må nämnas, att de allestädes växande 

 Carex jlacca och Sesleria coerulea nästan lika väl kunna räknas till hällarnas som till för- 

 sumpningamas växter. 



1 SBRN., Stud. s. 74. 



2 NÄGELI und PETER, Die Hieracien Mittel-Europas. 



