54 K. JOHANSSON, HUFVUDDRAGEN AF GOTLANDS VÄXTTOPOGRAFI OCH VÄXTGEOGRAFI. 



De flesta bland de psammofila växterna följa de stora sandområdena eller äro in- 

 skränkta till enstaka punkter på dessa. Det är dock ej därmed sagdt, att alla äro i egentlig 

 mening kiselväxter, enär markens fysiska beskaffenhet spelar en viktig roll. Några trifvas 

 ju äfven på klippor och strandvallar. I alla händelser undvika de å ena sidan humusrik 

 jord, å andra sidan lerhaltig botten. Deras utbredning på Gotland är alltså i första 

 rummet beroende af sandfältens fördelning. Lokalerna ligga därför hufvudsakligen utefter 

 en mot söder konvex kroklinie, som går högre upp på västra sidan än på den östra. I 

 öfverensstämmelse härmed äro de endast på västra sidan anträffade arterna flera än de, 

 som äro kända endast på östra sidan, och de flesta tillhöra södra Gotland; blott Radiula 

 och Asparagus äro inskränkta till norra delen. 



Västliga äro Armeria, Trifolium striatum, Scleranthus perennis; östlig är Teesdalial 

 sydliga: Gnaphalium arenarium, Linosyris, Centunculus, Thlaspi perfoliatum, Medicago 

 minima, Rumex thyrsifiorus, Juncus capitatus, Airopsis caryopliyllea. 



Åtskilliga förekomma sporadiskt och sällsynt, andra på sådana platser, att de synas i 

 senare tid hafva inkommit genom människans förvållande. Då därjämte de öppna sand- 

 fälten i det inre af ön i allmänhet torde hafva uppkommit genom kulturens inflytande, V 

 så kan knappast mer än ett fåtal tillhöra Gotlands äldsta flora. Sådana äldre medborgare 

 i floran kan man vänta att finna bland dem, som trifvas på flygsanden nära stränderna 

 eller på klippor, samt bland dem, som i någon mån kunna bestå i en sluten formation; 

 framför allt böra följande räknas dit: Linosyris, Jasione, Erythrcea Centaurium, Andro- 

 sace, Armeria, Arabis Thaliana, Viola rupestris och tricolor, Tunica, Gypsophila, Holoste- 

 um, Spergidaria campestris, Oxytropis pilosa, Trifolium arvense, Rumex Acetosella, Carex 

 ericetorum och arenaria, Poa bulbosa, Airopsis prcecox, Corynephorus, Agrostis canina. 



■ Hvad Carex arenaria beträffar är den visserligen ej inskränkt till stränderna utan 

 förekommer inpå ön hvar som helst, där sandfält tinnas; men den kommer endast vid 

 stränderna till utveckling i större ymnighet och till riklig blomning, hvarför det nog är 

 riktigt att betrakta den som en relikt från sandfältens bildningstid. 2 



Såsom redan framhållits, finnes äfven bland de föregående, icke xerohla växtgrup- 

 perna ett ej ringa antal växter (omkring 70), som i högre eller lägre grad äro beroende 

 af förekomsten af ett sandigt underlag. I flera fall är det uppenbarligen sandens större 

 eller jämnare fuktighet, som kvarhåller vissa växter, snarare än markens kemiska beskaffen- 

 het. Sanden är på Gotland ofta en fuktig jordart. De små kärren på Fårö sandområde 

 uttorka ej under sommaren, och i flera af dem finnas verkliga gungflyn, i öfrigt på Got- 

 land rätt sällsynta bildningar. Som bekant uttorka om sommaren nästan alla åarna på 

 ön. Början sker, där flodbädden utgöres af kalksten, emedan vattnet undkommer genom 

 sprickor i hällen. Så är ej förhållandet, där flodbädden utgöres af sandaflagringar. Under 

 torra somrar upphör all ström till och med i den eljest vattenrika Dalhemsån, hvilken då 



1 Jfr WARMING, Plantesamfund. 



2 Sbrnander, Studier, 



