KoNOl,. SV. VET, AKADEMIENS IIAMH.l N<;.\U. UAN1 



1 . :M I 1 NS 



IIANIU.IN 



GAM. Ii 



. För 



ill tydli 



jgöra dl 



räffligi i 



ndersök 



a del af 



knings 



irkiv föl 



vtattåe) 



i, 29. n:o 4. 7 



äkikl eller gångar af granit. Pör atl tydliggöra dén sraåkomiga granitens sätl at1 

 iptrilda inom denna af Dusen förträfflig! undersökta del af områdel må följande utdrag ur 

 hans (i Sveriges Geologiska Undersöknings arkiv förvarade) dagbok (p. L16 -122) anföras: 

 Inom områdel för den finkorniga grå gneisen går graniten i dagen, bildande flere 

 smörre massiv. I utkanterna af dessa massiv är det icke ovanligt att finna hällar, i hvilka 

 granil och gneis finnas blandade om hvarandra. Dessa hällar bafva å kartorna betecknats 

 såsom granit eller gneis, all1 efter som den ena eller andra bergarten varit förherrskande. 

 - Begränsningen mot omgifvande bergarl är, så vidl jag kunnat finna, i regeln skarp. 

 I de hällar, som bestå af granit och gneis, blandade om hvarandra, är begränsningslinien 

 mellan de båda bergarterna skarp och tydlig. Denna begränsningslinie förlöper nästan 

 alllid i rät linie, följande gneisens strykningsriktning, och ej i en taggig eller bugtande 

 'inie, som ju brukar vara fallet ined granitkontakter.» — — »Bergarten innehåller icke 

 några brottstycken, ty såsom sådana kan ej den gneis, som förekommer i blandning med 

 granit, uppfattas; den har, såvidt jag vet, utan undantag städse samma strykningsriktning, 

 som gneiserna i närliggande hällar, hvilka bestå enbart af denna bergart.» — »Inom gra- 

 nitmassivens centrala delar har bergarten ett allt igenom likartadt utseende, och detta är 

 också i allmänhet fallet äfven vid massivens utkanter. — — (men) — — Graniten 

 öfvergår stundom utåt till en svagt skiffrig, gneislik bergart. Detta kan bero på att gra- 

 niten och gneisen i verkligheten höra samman och att graniten så småningom öfvergår 

 till gneis eller tvärtom. Någon sådan sakta skeende öfvergång mellan de båda bergarterna 

 har dock ingenstädes blifvit iakttagen, utan har alltid, då de båda bergarterna legat hvar- 

 andra nära, begränsningen varit skarp.» ] 



»Spinkamålagraniten» inom bladet »Karlshamn» bildar enligt Kjellströms dagböcker 

 alltid skarp och tydlig kontakt mot den omgifvande gneisen, i hvilken den insänder gångar 

 och apofyser. Ofta anföres äfven att den innehåller »inneslutningar af gneis». — Närmare 

 upplysningar häröfver kan man vänta vid det snart förestående publicerandet af bladet 

 »Karlshamn». 



Gångar och ådror af pegmatit förekomma inom alla delar af området. De äro hit- 

 tills icke närmare studerade. 



Den »småkorniga graniten», »Halengraniten», »Spinkamålagraniten» har såsom sitt 

 mest utmärkande kännetecken, att mikroklinen genomgående är utbildad såsom taflor efter 

 [010], hvilka alltid äro tvillingar efter karlsbaderlagen med [010] till sammanVäxningsytä. 

 Taflorna äro 10 — 15 mm. långa, hälften så breda och en tredjedel så tjocka, enligt De 

 Geers i »Bäckaskog» meddelade mätningar. Dessa öfverallt framträdande, tunna fältspat- 

 taflor förläna bergarten ett egendomligt och karakteristiskt utseende. — Granitens färg är 

 ljust rödaktig eller grå. — Utom mikroklin, en sur plagioklas — som synes vara något 

 sparsammare förhanden än i Jemshögsgraniten — litet ortoklas samt kvarts, består denna 

 granit af brun eller ibland brungrön biotit, delvis kloritiserad, vidare apatit, zirkon — 

 ofta med utpräglad koncentrisk uppbyggning — malm, titanit och ortit, hvarjemte ofta 



1 Denna endast stundom iakttagna skiffrighet hos graniten mot massivens utkanter är, ' att döma af profven 

 från de i dagboken särskildt omnämnda lokalerna, blott en lokalt uppträdande sekundär tryckskiffrighet utan 

 orsakligt samband med närbeten till gneiskontakten. 



