10 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÄLTET. 



ingående mineralen, talar dock deremot: dervid eftersträfva alltid mineralen en viss grad 

 af idiomorfi, medan här den mest fullkomliga allotriomorfi råder. Deremot skulle just 

 sådana former, som dem mikroklinen har, hafva framkommit om mikroklinen varit utsatt 

 för en intensiv upplösningsprocess, och de skulle derför kunna förklaras genom en energisk 

 korrosion, hvilken egt rum före kvartsens slutliga utkristalliserande. Vi kunna derför 

 tillsvidare, utan att ännu vilja inlägga någon bestämd hypotes deri, beteckna mikroklinens 

 form såsom en »korrosionsform». 



Oligoklasens och ortoklasens former gentemot kvarts äro fullständigt lika mikro- 

 klinens, det är samma oregelbundet buktande begränsningslinie. Man påträffar äfven, 

 såsom i det af bildade exemplet (Fig. 3), skenbart isolerade småkorn af kvarts uti fält- 

 spaten, likorienterade med det utanför liggande stora kvartskornet. 



Något annorlunda gestaltar sig begränsningen mellan oligoklas, resp. ortoklas, och 

 mikroklin. Den senare är tydligtvis den yngre, deri fann de andra före sig på platsen 

 och har derför alltid måst nöja sig med att utfylla det rum de förra lemnat. Begräns- 

 ningen är dock icke rätlinig. Äfven i de relatift sparsamma fall, der den äldre fältspaten 

 kan sägas vara nästan idiomorf, gör mikroklinen mindre inbuktningar i densamma. Äfven 

 plagioklasens form mot mikroklin är således en korrosionsform, som dock skiljer sig 

 från formen mot kvarts, dels derigenom att korrosionen icke gått så långt, och dels der- 

 igenom att begränsningen har en annan form, den är icke jemnt buktande som den linie, 

 som skiljer fältspat från kvarts, utan ofta, såsom Fig. 3 visar, tydligt småtaggig, tydande 

 på en påbörjad regeneration af kristallformen genom nyafsatt substans. 



Denna strukturfråga har behandlats så pass utförligt derföre, att afvikelser från den 

 hypidiomorfa strukturen i denna riktning äro ganska vanliga hos graniter, särskildt hos 

 kvartsrika graniter, utan att detta dock kan sägas hafva kommit fram i den petrografiska 

 litteraturen på ett sätt, som motsvarar fenomenets vanlighet och betydelse. Man måste 

 dock göra ett undantag för den af Fouqué och Michel Lévy grundade riktningen. I 

 flertalet af de franska petrografernas granitbeskrifningar finner man nämligen framhållet, 

 att man hos graniter kan urskilja tvenne kristallisationsperioder — »deux temps de con- 

 solidation» — , icke så skarpt skilda som hos de porfyriska bergarterna, men likväl tydligt 

 skilda. Så t. ex. » — 1'examen attentif de tout granite permet d'y découvrir des cristaux 

 plus anciens, en partie brisés ou corrodés, apatite, zircon, sphéne, biotite, bisilicates, oligo- 

 clase, orthose, et une derniére poussée cristalline servant de ciment aux elements pré- 

 cédents et généralement composée d'orthose et de quartz, parfois associés å la muscovite». * 

 - En jemförelse mellan ofvanstående framställning och den här lemnade beskrifningen 

 af den småkorniga granitens struktur erbjuder stora analogier, men äfven vissa afvikelser. 



1 förbigående må anmärkas att uppgiften, att man hos hvarje granit skulle kunna 

 påvisa en motsats mellan en äldre och en yngre generation eller »consolidation», väl får 

 anses öfverdrifven. Särskildt hos yngre, opressade, fullt friska graniter, torde det blifva 

 svårt att urskilja en sådan motsats. 



Det torde kunna ifrågasättas om här föreligger någon verklig »derniére poussée», 

 någon senare frampressad magmarest. Om, i det fall som här beskrifvits, mikroklin och 



1 Michel Lévy »Granite de Flamanville> p. 17 (L. c.)- Detta arbete leranar en sammanfattning af 

 författarens åsigter om graniternas struktur, sätt att uppträda och kontaktmetamorfos. 



