KONUJj. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAK. BAND 29. N:o 4. I I 



kvarts gentemol de äldre, korroderade mineralen hade uppträd! gemensaml såsom en 

 hypidiomorf, panidiomorf eller mikropeginatitisk grundmassa, så skulle Michel Lévys 

 framställning fulll motsvarat förhållandena. Men mikroklinens form gentemol kvartsen 

 ftr en fullt lika utpräglad korrosionsform som plagioklasens, man blir derför nödsakad atl 

 antingen förlägga den yngre friska ortoklasens, resp. mikroklinens, och kvartsens kristallir 

 sationer till skilda perioder, att sålunda dela upp denna derniére poussée i tvenne — 

 eller också får man söka en annan förklaring. 



Man skulle då kunna fråga sig, huruvida icke denna korrosionsstruktur hos graniter 

 skulle kunna vara en följd af processer, hvilka egt rum efter det bergarten redan 

 en gång varit helt och hållet kristalliserad, och kanske såsom sin första orsak hade en 

 börjande uppkrossning af bergarten, hvarigenoin dess genomtränglighet. för lösningar ökats, 

 med den börjande kemiska omvandlingen såsom medverkande faktor. 



De granitprof, hvilka närmast legat till grund för den leinnade strukturskildringen, 

 voro endast lindrigt pressade och jemförelsevis fattiga på mineral af säkert sekundär 

 (d. v. s. icke-magmatisk) natur, såsom epidot, muskovit, kalkspat. Detta synes ju tala 

 för att fältspaternas korrosion skulle vara primär. Men hos andra, öfverensstäm mumie 

 graniter låta nybildningar påvisa sig i så riklig mängd, att man icke kan vänta att finna 

 den ursprungliga strukturen synnerligen väl bibehållen. Ett exempel. Graniten från häll 

 (). om Bäckasjöns S. ända, SV. Kyrkhults socken, visar sig måttligt pressad: kvartsen 

 visar börjande sönderpressning. Det är en bergart med grå färg och makroskopiskt fullt 

 friskt utseende. Sinåmineralen, apatit, zirkon, titanit, visa inga spår af omvandling; malmen 

 har stundom leukoxenkrans; den rikligt förekommande ortiten är svagt dubbelbrytande> 

 den är väl idiomorf, men visar sig oftast omgifven af en likorienterad epidotrand, ibland 

 smal, ibland bred, sällan jenmtjock rundtorn hela kornet. Då riklig nybildning af epidot 

 egt rum, torde äfven denna epidot vara rent sekundär i motsats till den primära ortiten, 

 hvilken endast tjenat som anväxningspunkt. 



Jemte grönbrun biotit uppträder äfven färglös muskovit. Sammanväxningar dem 

 emellan finnas ofta, då är muskoviten vanligen krans kring biotiten, men stundom ser 

 man äfven att den ena hälften af glimmerindividen är muskovit, den andra biotit, och 

 gränsen dem emellan är skarp, men aldrig rätlinig, och oberoende af genomgångsrikt- 

 ningen. Häraf torde framgå att åtminstone denna biotit icke är primär utan tillhörande 

 samma bildningsperiod som muskoviten. Ett annat bevis härför finner man i de stora 

 skarpa epidotkristaller, hvilka ses ligga midt inne i fullt friskt och kraftigt färgad biotit 

 eller från sidan skjuta in deri. 



Mikroklinen är i det närmaste klar och ren i motsats till oligoklasen, hvilken är 

 full af nybildningar af epidot, muskovit (eller paragonit?) kalkspat och kvarts, uppträdande 

 i större eller (vanligen) mindre partier, sjelfständiga eller associerade, d. v. s. hvar för 

 sig eller flera tillsammans utfyllande samma hålrum i oligoklasen. Dessa nybildningar 

 tyckas på alla sidor vara omgifna af frisk oligoklas. Mekanismen vid deras introduce- 

 rande är tydligen denna: först utlösas hålrum i fältspaten och derefter utfyllas dessa med 

 substanser, hvilka dels bildats i hålrummet vid upplösningen, dels indiffunderat. Att en 

 betydlig diffusion försiggått kan man se deraf att hålrummen oftast äro fyllda af endast 

 kalkspat eller endast epidot, hvilket förutsätter en transport af substans. — Hålrummen 



