36 BÄCKSTRÖM, VESTANÅEÄLTET. 



blendeförande hälleflintgneisen» mineralogiskt och strukturell öfverensstämma med hvar- 

 andra så nära, som tillhörde de samma lager. Begge lagren föra äfven linser och 

 gångar af epidot och pegmatit samt kvarts. Då de vidare begge uppträda omedelbart 

 vid kvartsitlagrets gränser, så kunde man förmoda, att de verkligen utgjorde ett enda 

 lager, skålformigt omslutande det inveckade kvartsitlagret, hvilket sålunda skulle vara 

 yngre än amfiboliten på begge ställena. Denna förmodan öfvergår till den största sanno- 

 likhet derigenom att, såsom längre fram visas, äfven den skenbart öfverlagrande »Klagstorps- 

 gneisen» endast är en utbildningsform af den österut uppträdande, underlagrande hälle- 

 flintgneisen. 



Mindre amfibolitförekomster finnas såväl inom hälleflintgneisen som inom Vånga- 

 gneisen, Dynebodagneisen och Halengncisen, der de uppträdande bergarterna betecknats 

 såsom »dioritskiffer», »diorit» eller »hornblendegneis»; dessas geologiska förekomstsätt skall 

 skildras längre fram i samband med den petrografiska beskrifningen. 



Det torde icke vara ur vägen att här förutskicka några anmärkningar rörande dessa 

 bergarters terminologi. Samtliga bergarter från de förekomster jag nyss angifvit äro 

 karakteriserade genom en hög halt af hornblende och stundom biotit jemte plagioklas, 

 men med ortoklas och kvarts endast mycket underordnadt. Detta svarar till en kiselsyre- 

 fattig, kalk-, magnesia- och jernrik kemisk sammansättning, hvilket också visas af den 

 p. 39 anförda kemiska analysen. Deras struktur är en sekundär struktur, som tyder på en 

 fullständig omkristallisering af bergarten. Af det senare följer omedelbart, att beteck- 

 ningen »diorit», äfven för de fullt massformiga varieteterna, icke får användas — jag har 

 genom afbildningar och beskrifningar sökt visa, huru afvikande de beskrifna bergarternas 

 strukturer äro från dioriternas. — Beteckningen »dioritskiffer», hvilken ju hos oss ofta 

 använd ts i betydelsen fältspatförande hornblendebergart af de kristalliniska skiffrarnas familj, 

 bör, enligt Bröggeks förslag, reserveras för tryckskiffriga dioriter. — Hvad åter de synonyma 

 benämningarna »hornblendeförande hälleflintgneis» och »hornblendeeurit» beträffar, liksom 

 äfven den af Dusen använda beteckningen »hornblendegneis», så synes det mindre lämpligt 

 att kalla så kvartsfattiga och på mörka mineral rika bergarter som dessa för »gneis» eller 

 »hälleflintgneis», då dessa benämningar väl behöfva reserveras för de kiselsyrerikare, af 

 kvarts och fältspat med underordnade mörka mineral bestående kristalliniska skiffrarna. 

 Det synes mig vara bättre att, i enlighet ined Rosenbusch's förslag, använda namnet »horn- 

 blendeskiffer» för de fältspatfria hornblendebergarterna och den jemförelsevis färglösa 

 benämningen »amfibolit» för de hornblenderika kristalliniska skiffrar, hvilka föra fältspat 

 som väsentlig beståndsdel. Ar amfibolitens uppkomstsätt i något fall bekant, så kan man 

 ju för detta fall gifva bergarten ett namn, som innehåller dess historia, t. ex. »diabas- 

 hornfels» för genom kontaktmetamorfos omvandlade diabaser o. s. v. 



Vi börja framställningen med beskrifningen af bergarterna i det stora amfibolit- 

 lagret, som närmast underlagrar kvartsitlagret. 



Amfiboliten på Bjärnö i Ifösjön är mörk, fmkornig, temligen skiffrig; den består 

 af blågrönt hornblende och brun biotit, riklig magnetit och apatit, vidare plagioklas, sällan 

 med tvillingsstreckning, samt slutligen litet kvarts. Ljusa och mörka mineral förekomma 

 i ungefär lika mängd. Bergarten är fullt frisk. Epidot — vare sig primär eller sekundär 

 — saknas. Bergartens struktur kan betecknas som hornfelsstrukturliknande (Fig. 13). 



