AK A i >i:m i i;.ns II A \ I H, IM, \l 



,m. 29. n:o 4. 37 



Fftltspaten förekommer i jemnBtora, polyedriska, isometriska korn, och äfven horöblendel 

 och biotiten äro allotriomorfa och tillnärmelsevis isbmetriöka^ om än bär och der en stänge] 

 efller en tafla visar en tydlig Längdultsträckning, hvilken då är paralle] med ökifffighets- 

 plnnet. 



På udden SO. om Klagstorp är bergarten utprägladt skiffrigj hvilket myckel tydligt 

 gör sig gällande äfven under mikroskopet 'genom anordningen hos hornblende- och glimmer- 

 individerna, hvilka strängt följa de svagt böljande skiffrighetsplanen; Äiven fältspätkornen 

 halva, en längdriktning i detta plan. Bortsedt från att alla korn hafva en längdriktning, 

 liknar emellertid strukturen den hos bergarten på Bjärnö, oeh ingen hufvudbeståndsdel 

 är idiomorf. — Större linser af fältspat finnas stundom, bestående af ett enda, hybildadl 

 mikroklinkorn med oregelbunden begränsning och en längdriktning i skiffriglietsriktningen. 

 Fältspaten i grundmassan är i regeln plagioklas, dock ses ett och annat mikroklinkorn; 

 Kvarts och epidot förefinnas i mindre kvantiteter. Titanit uppträder rikligt, magnetit likaså. 

 Magnetiteri är eget nog anrikad i vissa skikt, så t. ex. äro i ett af de undersökta slipprofven 

 magnetitsmåkorn mycket talrika inom den ena hälften, medan de deremot nästan fattas 

 i den andra; mellan begge skikten är gränsen skarp. — Ett prof är småveckadt och veck- 

 ningen under mikroskopet åtföljd af små veckförkastningar, vid hvilka finnes epidot. 

 Kvartsen i denna bergart är starkt pressad, hvarför småveckningen nog är sekundär. 



Amfiboliten 2,5 km. S. om Vestanå grufva är en mörk, föga skiffrig bergart, i hvilken 

 makroskopiskt talrika, millimeterstora fina hornblendenålar framträda. Mikroskopiskt ut- 

 märkes bergarten (fig. 14) genom kors och tvärs liggande prismer af blågrönt hornblende i 

 idiomorfa kristaller, inströdda i en grundmassa, som är rik på småkorn af epidot och 

 titanit och på muskovit i småfjäll, samt derjemte för apatit och litet magnetit, hvilka alla 

 framträda mot en ganska sparsam bakgrund af fältspat med något kvarts. Fältspaten, i 

 otydligt begränsade, större korn, omslutande småmineralen, saknar i regeln tvillingsstreck- 

 ning, ehuru den dock utan tvifvel till största delen är en sur plagioklas. Den gör intryck 

 af att vara fullkomligt frisk och torde i likhet med de öfriga mineralen vara nybildad, hvilket 

 i förbigående må få påpekas, då ju i allmänhet förekomsten af rikliga epidot- och muskovit- 

 interpositioner i en fältspat brukar antyda, att den är stadd i omvandling. — Biotit saknas här. 



Strukturskilnaden mellan denna bergart och den på Bjärnö förtjenar att påpekas. 

 Der har bei'garten hornfelsstruktur, alla hufvudmineralbeståndsdelarna: hornblende, glimmer 

 och fältspat, äro allotriomorfa och tillnärmelsevis isometriska. Här deremot förekommer 

 hornblendet såsom långa idiomorfa prismer, medan fältspaten spelar rollen af grund massa- 



På detta ställe, liksom äfven flerestädes inom lagret, innehåller amfiboliten knyt- 

 näfstora körtlar och äfven sprickfyllnader af gulgrön epidot. Utom epidot finner man i 

 dessa körtlar litet nästan färglös strålsten, något titanit, samt i sprickor och hålrum, 

 mot hvilka epidoten visar kristallbegränsning, äfven kvai^ts. 



Amfiboliten på Fläskholmen i Ifösjön sluter sig mineralogiskt och strukturelt till de 

 föregående, närmast till den S. om Vestanå grufva. Skulle emellertid denna repre- 

 sentera lagrets fortsättning, måste ännu en horizontalförskjutning antagas, hvilken skulle 

 gå i samma riktning som de af De Geer förut antagna, men uppgå till inemot 3 km. ; 

 medan den största af de förut antagna endast uppgår till omkring 1 km. — Till 

 stöd för ett sådant antagande kunde anföras, dels att någon annan fortsättning af lagret 



