38 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÄLTET. 



ej är blottad, och dels att pä begge ställena finkornig gneis uppträder strax V. om amfi- 

 boliten, nämligen dels fast på Iföns udde Ljungasanden SSO. om Fläskholmen, dels såsom 

 lokala block på den V. om Fläskholmen befintliga lilla udden (enligt »Bäckaskog» p. 12). 

 Petrografiskt temligen överensstämmande förekomster, såväl af finkornig gneis, som af 

 amfibolit, äro dock kända från andra ställen, inom granitgneisens område. 



Den förr såsom hornblendeförande hällefiintgneis betecknade amfiboliten, Ö. om 

 kvartsitlagret, ansluter sig, såsom förut är nämndt, fullständigt till de nyss beskrifna 

 »dioritskiffrarna». Den är öfverallt en mörkt gröngrå till svart, finkornig bergart, ofta med 

 tydlig skiffrighet. Mineralsammansättningen är äfven i regeln densamma öfverallt, men 

 beståndsdelarnas relativa mängd och strukturen variera något. Så är i bergarten i hällen 

 vid vägen, 0,5 km. N. om Glabruket den grönbruna biotiten närvarande till lika stor kvan- 

 titet som hornblendet. Begge äro, liksom de ljusa mineralen, formlösa, men under det 

 glimmern förekommer såsom små lappar inemellan fältspatkornen, bildar hornblendet större 

 prismatiska korn, hvilkas begränsning dock icke är skarp utan kanten helt och hållet upp- 

 löst (fig. 15). Titanit och malm äro mycket rikliga i denna bergart, epidot och kvarts 

 deremot sällsynta. 



ONO. om Boana är amfiboliten makroskopiskt öfverensstäinmande med den före- 

 gående, men mikroskopiskt finnes den skilnaden, att hornblendet, som här är rikligare än 

 glimmern, uppträder i små smala nålar, omkring 0,025 mm. breda, 0,3 — 0,5 mm. långa> 

 hvilka i prismazonen äro väl begränsade. Biotiten och de ljusa mineralen äro deremot 

 allotriomorfa liksom i den nyss beskrifna bergarten. Titanit och malm äro endast spar- 

 samt förhanden, likaså epidot, hvilken i stället här förekommer utsöndrad i körtlar, liknande 

 de nyss från förekomsten 2,5 km. S. om Vestanå grufva beskrifna. — Fältspaten har nästan 

 aldrig tvillingsstreckning; huruvida något litet ortoklas finnes närvarande, låter sig derför 

 mikroskopiskt icke afgöras. Någon fältspat med väsentligt lägre ljusbrytning än den för- 

 herrskande har dock icke kunnat urskiljas. Af samma skäl är det svårt att bestämdt 

 påvisa närvaron af kvarts; de korn, som på grund af högre relief och dubbelbrytning 

 samt i'ikligare vätskeinneslutningar skulle kunna tolkas som kvarts, äro för öfrigt icke tal- 

 rika. — Denna bergart har blifvit analyserad, hvarom mera längre fram. 



En annan varietet från ungefär samma lokal får makroskopiskt en porfyrisk karakter 

 genom talrikt inströdda, några millimeter stora anhopningar af brungrön gliirnmer. I 

 dessa anhopningar förekommer äfven malmen rikligare och i större korn än utanför. Glim- 

 mern är, liksom i de förut beskrifna bergarterna, allotriomorf ; hornblendet uppträder der- 

 emot i fina, välbegränsade nålar. I den hornfelsstruerade grundmassan sågos enstaka 

 korn af mikroklin och kvarts. 



I samma trakt förekommer en amfibolit, som utmärker sig genom talrika, intill 

 3 centimeter stora, ljusa mandlar. Dessa bestå mest af kvarts, men redan makrosko- 

 piskt ser man ibland i dem stora fältspatkristaller. Kvartskornen visa sig under mikro- 

 skopet starkt pressade samt nära associerade med stora individer af labrador. Dessa 

 senare syntes vara något vittrade, men låta dock icke bestämdt skilja sig från en plagio- 

 klas, som genom sitt sätt att uppträda dokumenterar sig såsom en säkert sekundär sprick- 

 fyllnad. Antagligt är derföre att såväl kvartsen som fältspaten i mandlarne är af sekre- 

 tionär natur, men mandlarna kunde ock till sin anläggning vara pi-imära. Frågan 



