40 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÅLTET. 



Plagioklasen blir enligt alternativ 1. Ab 5 An 2 och enligt 2. Ab 3 An 2 . Det senare är 

 sannolikare, och företrädet måste derför lemnas åt de antaganden, som ligga till grund 

 för detta beräkningssätt. 



Enligt begge alternativen låter emellertid analysen utan större fel beräkna sig på en 

 blandning af diabasmineral i antagliga proportioner. Ur den kemiska sammansättningens 

 synpunkt är det således intet som ställer sig i vägen för antagandet, att denna hufvud- 

 sakligen af hornblende, biotit, epidot och plagioklas bestående amfibolit ursprungligen 

 varit en diabas, hvars omvandling till på köpet försiggått utan tillförsel af annan sub- 

 stans än något vatten och således väsentligen varit en omkristallisation. 



Det återstår emellertid att uppvisa, dels att exempel på omvandling af diabaser till 

 sådana amfiboliter, som de här beskrifna, äro kända, dels äfven att de geologiska för- 

 hållanden, som i dessa fall betingat omvandlingen, också förefinnas inom Vestanåfältet. 



De orsaker till omvandling, man företrädesvis har att taga i betraktande, äro: kon- 

 taktmetamorfos, tryckmetamorfos och omvandling genom metasomatiska processer. 



Genom vanlig förvittring och andra metasomatiska processer uppstår af dia basens 

 pyroxen klorit eller serpentin; det kan ännu ej anses såsom fullt utredt, huruvida uralitiskt 

 hornblende jemväl kan uppkomma på detta sätt, eller om dertill fordras medverkan af 

 tryckmetamorfos eller kontaktmetamorfos. — Af fältspaten bildas epidot, kaolin, kalk- 

 spat, albit, kvarts, stundom zeoliter. Genom dessa omvandlingar uppstår en förändring i 

 diabasens kemiska sammansättning, en förlust af mest alkalier och kalk. Strukturen in- 

 flueras deremot mindre; man kan stundom utmärkt väl se den ursprungliga ofitiska struk- 

 turen äfven i fullständigt förvittrade diabaser. — De härigenom uppkommande bergarterna 

 hafva således — äfven om de äro hornblendeförande — icke någon likhet med Vestanå- 

 fältets amfiboliter. 



Väl studerade exempel på omvandling af diabaser genom enbär trychnetamorfos 

 äro icke så talrika. En kritisk granskning visar nämligen, att på många ställen möjlig- 

 heten för en samtidig eller förutgången kontaktmetamorfos icke är utesluten, och här- 

 igenom blifver exemplet oanvändbart, när det gäller att bilda sig en uppfattning om hvad 

 tryckmetamorfosen ensam kan uträtta. — Ett godt och på samma gång typiskt exempel 

 synas Taunus' diabasskiffrar vara. Dessa hafva studerats af Lössen, Koch, Schatjf m. fl., 

 senast och utförligast af L. Milch 1 ; från egna exkursioner inom området är jag äfven i 

 besittning af jemförelsematerial. 



Diabasskiffrarna i Taunus äro diabaser, h vilka tryckförändrats i samband med den 

 bergskedjebildande veckningen inom dessa trakter. En jemförelse ined Vestanåfältets 

 amfiboliter visar, att de skilja från dem i flere punkter, såväl mineralogiskt som struk- 

 turelt. De äro genomgående rika på sericit — en del har ju också kallats »hornblende- 

 sericitskiffrar» — af hvilket mineral endast småfjäll observerats i en af amfiboliterna. 

 Likaså är klorit i regeln en hufvudbeståndsdel hos diabasskiffrarna, medan den icke alls 

 förekommer hos de här behandlade amfiboliterna. I stället föra dessa brun biotit, ett 

 mineral, som icke anträffats i någon tryckmetamorf diabas vare sig från Taunus eller från 

 andra ställen. Af diabasens plagioklas uppstår epidot och kalkspat samt fri albit, under 



»Die Diäbasscliiefer des Tamius», Zeitschr. cl. d. gcol. Ges., 41. p. 394 (1889). 



