»Mil,, sv. VE 



AKADEMIENS IIANDEINCAK. BAND 29. N:o 4. I] 



det att hos amfiboliterna t-j >i< I < »t stundom fättaÉ ooh sällan spelar någbn betydligare roll; hvar- 

 jemte den nybildade låltspaieu bär i ett fall, der den säkert kunde bestämmas, filade stg 



vara, ande$iri. ] Strukturer! H/r ännu mera olika hus diahasskiffrarna, den är flasfligj i den 

 inan flasrigheten och nybildningarna tilltaga, förs\ inner den ursprungligs! strukturen. Bland 

 nybildningarna förekommer visserligen eri kvtartsrfältspatmosaik, men hornblendct. synes 

 alltid uppträda i nålar, medan, åtminstone hos några, af amfiboliterna, hornblendet jernte 

 biotiten uppträda i korn, något så när liknande låltspatens, hvavigenom en hornfelsstriiktur 

 uppkommer. 



Till liknande resultat kominer man vid jemförclse med Lossens 2 tryckmetamor- 

 loserade diabaser från Harz eller G. H. Williams'' 1 från Menoininee- och Marquetteom- 

 radeua i Michigan. Beggfi påpeka den aldrig felande kloriten, genom hvars tilltagande 

 man kommer öfver till verkliga kloritskiffrar; begge framhålla den nybildade fälts] >a t ens 

 albitnatur. Icke någon af de bergarter, Williams beskrifver eller afbildar, öfverensstämmer 

 med V T estanåfältets amfiboliter af den hittills beskrifna typen. 



Det synes dock vara möjligt, att en dislokationsmetamorfos under särskilda för- 

 hållanden, kanske t. ex. på större djup, kan åstadkomma något mera liknande resultat. 4 

 Härför talar ett af J. J. H. Teall : ' beskrifvet exempel: det är en nära byn Scourie 

 i Sutherlandshire, Skottska Högländerna, i gneis uppträdande gång, i hvilken före- 

 kommer såväl en typisk, massformig, ofitiskt struerad diabas, som alla öfvergångar der- 

 emellan och en typisk skiffrig amfibolit. Fördelningen af diabas och amfibolit är något 

 oregelbunden, men, om jag förstår beskrifningen rätt, förekommer diabasen såsom re- 

 sterande linser, omgifna af förskjutningszoner af den skiffriga hornblendebergarten. Enligt 

 beskrifningen och de förträffliga afbildningarne på tafl. 20 och 21 i »British Petrography» 

 öfverensstämmer denna senare mineralogiskt och strukturelt fullständigt med de här be- 

 skrifna amfiboliterna. Den nybildade fältspaten är här andesin. 



Detta fall synes dock, efter vår nuvarande erfarenhet att döma, representera ett 

 undantag. 6 Det synes derför icke vara berättigadt att tillskrifva de veckningsrörelser, för 

 hvilka Vestanåfältets bergarter varit utsatta, det dominerande inflytandet vid uppkomsten 

 af det stora amfibolitlagrets nuvarande petrografiska karakterer, om de än icke kunna 

 frånkännas någon betydelse för desamma. Denna slutsats bestyrkes för öfrigt derigenom, 

 att i de trakter af området, hvilkas öfriga bergarter visa sig starkare pressade än vanligt, der 



1 Intressant är Beckes anmärkning, att vid plagioklasens öfvergång genom tryckmetamorfos till albit 

 och zoisit, molekylarvolymen sjunker (Sitz. Ber. Ak. Wien, 23 Jänner 1896). 



2 »Erläuterungen zu Blått Harzgerode». — »Studien an metamorpbisclien Eruptiv- und Sedimentgesteinen.» 

 Jahrb. d. preuss. geol. Landesanstalt fiir 1883, p. G18— 638 och 1884 p. 525—545. 



3 »The greenstone schist areas of the Meuominee and Marquette regions of Michigan», Bull. U. S. Geol. 

 Survey, N.o 62 (1890). 



4 Jemför t. ex. framställningen i J. J. Sederholms »Studien iiber archäische Eruptivgesteine aus dem 

 sudwestlichen Finnland» Tschermaks Mitth. 12., p. 140 (1891). Akad. afh. Helsingfors, p. 44. 



5 »On the Metamorphosis of Dolerite into Hornblende-Schist» Quart. Journ. Geol. Soc. 41. p. 133(1885) 

 och »British Petrography», p. 154 och 197. 



6 Det synes framgå af ZlRKELS referat häraf (Petrographie Bd. 2., p. 734), att han angående orsaken 

 till diabasens och »hornblendeskifferns» samförekomst delar Bonneys åsigt, att »the question of the efficient cause 

 may still remain open». 



K. Sv. Vet. Akad. Ilandl. Band 29. N:o 4. 6 



