42 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÄLTET. 



påträffar man äfven amfibolitiska bergarter, hvilka vida mer ansluta sig till den typ, som 

 enligt flertalet forskare representerar de enbart tryckförändrade diabaserna. 



Öfver de förändringar, som diabaser och diabastuffer undergå, när de komma inom 

 en uppträngande djupbergarts verkningskrets, föreligga talrika undersökningar. ! Af dessa 

 framgår, att de visa sig mycket känsliga för djupbergartens kontaktmetamorfoserande in- 

 verkan. Redan långt utanför det område, der lerskiffrar, gråvackor, kalkstenar o. d. visa 

 en förändring, börjar diabasens pyroxen att omvandlas till uralit. 2 Vid fortskridande 

 omvandling blir hornblendet kompaktare; den klorit, som eventuelt fans i diabasen, om- 

 vandlas till strålsten eller biotit; titanjernet öfvergår delvis till titanit, och äfven diabasens 

 fältspat börjar omvandlas. I stället för de karakteristiska listerna uppkommer en mosaik 

 af kantiga, ungefär jemnstora småkorn af plagioklas, mellan hvilka stundom likgestaltade 

 ortoklas- och kvartskorn kunna bestämmas. Intressant och bevisande för denna fältspatens 

 granulation genom kontaktmetamorfosens inverkan är ett af R. Beck 3 beskrifvet exempel: 

 en diabasporfyrit, hvars 10 — 25 mm. stora strökorn af oligoklas under mikroskopet visa 

 sig delvis ännu enhetliga och med skarp tvillingsstreckning, men delvis äro omvandlade 

 till ett aggregat af polygonala småkorn, likaledes af oligoklas. Dessa aggregat visa en 

 regelmässig, vaxkakelik struktur och genomdraga somliga oligoklaskristaller i form af oregel- 

 mässiga band, under det de helt och hållet uppfylla andra. 



Vid fortskridande omvandling under fullständig nybildning af alla mineral utplånas 

 diabasens struktur helt och hållet, och resultatet blir en bergart, mineralogiskt karakteri- 

 serad genom förherrskande hornblende med biotit samt plagioklas, men fri från klorit, 

 sericit och kalkspat, och hvilken strukturelt utmärker sig genom att hornblendet såsom nålar 

 eller större, formlösa partier, åtföljdt af oregelbundna biotitfjäll, är strödt i en massa 

 af plagioklas i polyedriska småkorn — en struktur således, som är lika skild från en 

 eruptiv diorits, som en väl utbildad fältspathornfels struktur är skild från en granits. 



Öfverensstämmelsen mellan dessa kontaktmetamorfoserade diabaser och de här be- 

 skrifna amfiboliterna är således fullständig. De beskrifningar, som lemnas t. ex. af Beck, 

 motsvaras fullständigt af flere af de prof jag undersökt. — Vid jemförelse med det ganska 

 rikhaltiga material af sachsiska kontaktomvandlade diabaser, jag haft tillfälle att person- 

 ligen studera, skulle jag vilja säga, att de inom och ofvanpå den finkorniga gneisen och 

 hälleflintgneisen inom Vestanåfältet uppträdande amfiboliterna, uppfattade såsom kontakt- 

 metamorfoserade diabaser, representera en kraftigare omvandling, än hvad som hos dessa 

 sachsiska »amfibolitiserade diabaser» är regeln. Fullt jemförliga exempel finnas dock, t. ex. 

 från Seidewitzer Thal. 



Då strax öster om det stora amfibolitlagret uppträder en granit, hvilken är yngre 

 än den amfibolitlagret konkordant underlagrande hälleflintgneisen, så finnes sålunda 

 möjligheten för att amfiboliten skulle kunnat få sina nuvarande karakterer genom kontakt- 

 metamorfos, och då den kemiskt, mineralogiskt och strukturelt öfverensstämmer med 



1 För litteratur hänvisas till Bosenbusch's och Zirkel's läroböcker. 



3 T. ex. kring Lauterbach-Bergener-granitmassivet. (E. Weise och M. SchröDER »Erläuterungen zur 

 Section Oelsnitz-Bergen», p. 50 (Leipzig 1890). 



3 »Erläuterungen zur Section Pirna», p. 36 (Leipzig 1892), och Min. Petr. Mitr. Mitth. von Becke 

 13. p. 326. (1893.) 



