II \' 



o 29. k:o 4. ID 



visar sig senare pressad. Lite! kvarts, som har och der finnes, är krossad, och horn- 

 blendet nr i kanterna uppfransadi till smästänglar. Fältäpa-terna hafva deremöl \äl mot- 



siaii trycket, och derför hafva de glidningsrörelscr, som egt r i bergarten, form. •.II.-, is 



;il' hornblende och glimrner. Gränserna mellan de randade, isotnötriska fältspatkornen 

 markeras derför genom en rand af små tvärställda prismer af epidöd och hornblende saml 

 glirnmerfjäll. På dessa ställen är äfven icke så litet kälköpal observerad.^ Denna bergart 

 gör intryck al' alt vara en färdigbildad kontaktamftbolit, hvilken utsatts för ett senare 

 tryck. Detta visas deraf att den primärstruktur man sur bakom tryckförändringarna icke är 

 en eruptivbergarts struktur utan en kontaktbergaftsl I »etta resultat öfverénsstämmer för 

 öfrigt med ett förut vunnet. Strax norrut linnes nämligen områdel för »Dyneböda- 

 granuliten», hvilken jag sökt visa. vara, en helt tryckföräridrad fäciés af den inom området 

 vanliga småkorniga graniten. I samband med dennas eruption har förmodligen amfi- 

 boliten fatt sin primärstruktur, och det tryck, som sedermera förändrat gräniteii och 

 gfanitgneisen, har äfven lemnat tydliga spar efter sig i amfibölitens nuvarande struktur. 



Ett prof från amfibolitförekomsten 700 m. NNV. om Kaffatorps station, Oppmanna 

 socken, utgöres af en mycket mörk, utprägladt skiffrig bergart. Under mikroskopet visar 

 den tvenne slags hornblende. Det ena är blågrönt och starkt färgadt i kanterna, blekare i 

 kornens inre delar. Fenomenet erinrar i hög grad om den hos uralitiserade diabaser vanliga 

 kombinationen af nybildadt hornblende med kärnor af pyroxen. De svagt färgade inre 

 partierna bestå emellertid här icke af pjrroxen utan äfvenledes af hornblende. Detta nybildade 

 blågröna hornblende är dock tydligt sammansatt af ett aggregat af subparällelt anordnade 

 stänglar och således uralitiskt; det är derför högst sannolikt, att här en omvandling af 

 pyroxen till hornblende på ett i jemförelse med de öfriga amfiboliterna tidigt stadium före- 

 ligger. Detta uralitiska hornblende omkransås ofta af färglös epidot i små kristaller, 

 mikropegmatitiskt genomväxta af ett färglöst minera], förmodligen fältspat. Äfven horn- 

 blendet visar ibland detta utseende. — Det andra hornblendet är grönbrurit och förekommer i 

 kompakta kristaller. Det är ofta associeradt med uraliten inom samma komplex, och da är 

 det snarare det bruna hornblendet, som är uppkommet af det blågröna., än tvärtom. Äfven 

 är en fördelning efter med skiffrigheten parallela, omvexlande strimmor af brunt hornblende 

 och klar fältspat och af blågrönt hornblende med angripen fältspat urskiljbar, det tinnes 

 åtminstone en tendens åt detta håll. Fältspaten, som utgör ungefär hälften af bergarten, 

 är en andesin (utsläckningsmaximum i zonen _L [010] = 21°). Rikliga malmkorn tinnas. 

 Kvarts, klorit och kalkspat saknas. Strukturen är en skiffrig kontaktamribolits. 



Inom granitgneisén finnas äfven flere andra förekomster af hornblenderika bergarter. 

 Bland dem är den största den som finnes N. och NV. om Oppmannasjöns X. ända och 

 sträcker sig från trakten af Mannestad fram emot Arkelstorps station, derifrån mot NV. 

 och N. till Arkelstorp samt vidare norrut. Detta lager, i hvilket bergarten är ganska 

 talkig samt knotig och vresig, har med en bredd af inemot 200 m. kunnat följas omkring 

 ö km. (»Bäckaskog» p. 24). Inom denna sträcka uppträda enligt stuffer och dagböcker 

 tvenne olika bergartstyper. Den glänsande, skiffriga, af tina hornblendeprismer samman- 

 satta hufvudbergarten genomsättes nämligen, åtminstone vid vägen strax SV. om Arkels- 

 torps station, af en fastare, likaledes starkt skiffrig amhbolit. Denna senare visar sig 



K. Sv. Vet. Ältad. Haudl. Baud 29. N:o 4. 7 



