50 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÅLTET. 



under mikroskopet vara en utprägladt parallelstruerad bergart, hvars hufvudbeståndsdel är 

 långstängligt blågrönt hornblende med underordnad biotit. Epidot och magnetit före- 

 komma rikligt, begge i kristaller, apatit deremot i mera afrundade korn. Kvarts och 

 fältspat uppträda mellan hornblendenålarna samt i långsträckta linser; de bilda begge 

 polyedriskt begränsade, opressade korn. Samtliga kvartsamfibolitens beståndsdelar, med 

 undantag möjligen af apatiten, äro således antigena. 



Hufvudbergarten åter, är, såväl vid den nyss nämnda lokalen som äfven i före- 

 komstens norra del, 1,5 km. NV. om Arkelstorps station, en homblendit, uteslutande 

 uppbyggd af 2 — 5 mm. långa hornblendeprismer. I bergarten finnas tvenne slag af horn- 

 blende, ett rent grönt och ett färglöst. Det förra utgör ungefär två tredjedelar af 

 massan Och bildar hornblendeprismernas centrala delar. Det färglösa hornblendet har högre 

 dubbelbrytning än det gröna och skiljes dei*för lätt derifrån äfven i polariseradt ljus, men 

 visar samma utsläckningsriktning, då begge varieteterna förekomma i samma kristall, hvilket 

 vanligen är fallet. — Utom hornblende uppträder sparsamt såsom sista utfyllning af hål- 

 rum brun, isotrop klorit, samt, såsom intill halfmilimeterstora nålar och tvillingar, gul 

 rutil. — Det färglösa hornblendet är tydligen sekundärt, uppkommet af det andra, hvilket 

 framgår deraf att det utgör de periferiska delarna af kornen och ofta sänder buktande ut- 

 språng in i det gröna. I ett fall iakttogs ett hål i grönt hornblende, häruti hade klorit 

 afsatt sig, under det färglöst hornblende uppträdde i randen mellan begge. Vidare före- 

 komma de tvifvelsutan sekundära rutilnålarna endast i det färglösa hornblendet. 



Beslägtad med den föregående är en »hornblendeskiffer», enligt N. O. Holst före- 

 kommande såsom en mängd block vid sydvestra ändan af Alagöl, V. om Ikornemåla, 

 Jemshögs socken, 5 km. S. om Hemsjö jernvägsstation. Det är en mörkgrön bergart, 

 hvilken makroskopiskt synes utgöras af endast hornblende i ända till 1 cm. stora individer. 

 Under mikroskopet ser man, att epidot och brun biotit förefinnas sparsamt, men hornblen- 

 det utgör cirka 95 %. Hornblendet förekommer på tre olika sätt, nämligen dels som i 

 prismazonen väl begränsade stora individer, dels som stora men allotriotnorfa individer, 

 och slutligen finnas här och der i bergarten mycket finkorniga partier af små hornblende- 

 korn. De stora individerna föra ibland talrika stafformiga, parallelt anordnade, mörka 

 interpositioner. — Af detta hornblendes axelfärger är en nästan rent blå. 



Flere hornblenditer liknande dessa firmas omnämnda i litteraturen. Så beskrifva 

 Cohen och Benecke 1 en blott såsom block känd, men, såsom de antaga, gångformigt upp- 

 trädande bergart, bestående af endast hornblende, men i tre varieteter: en grön, svagt 

 pleokroitisk förherrskande, en färglös, och sparsamt en brun, alla såväl i sjelfständiga korn som 

 i parabel sammanväxning med hvarandra. För öfrigt förekommer endast litet magnetit 

 i bergarten. — Enligt G. H. Williams 2 förekomma hornblenditer associerade med noriter, 

 pyroxeniter och dioriter, tillhörande Danas »Cortland series» vid Peekskill i staten New- York 

 samt med peridotiter och pyroxeniter i Maryland. Williams påvisar i flere fall, att horn- 

 blenditer uppkommit ur pyroxeniter genom paramorfosering af pyroxenen till hornblende 

 och är böjd att antaga detta uppkomstsätt för alla sina hornblenditer. 



»Geognostiscbe Bescbreibung der Umgegend von Heidelberg», p. 139 (Strassburg 1881). 

 American Journ. of Se. (3) 35, p. 441 (1888). Bull. U. S. geol. Survey, N:o 28 (1886). 



