VET. AKADEMIENS II \ NIU.ING Al 



I) 29. 



Afven du begge här beskrifna hornblenditerna ärq efter struktur och förekomstsätl 

 all döma icke primära bergarter ulan sekundär! uppkomna. Del ar då väl sannolikast 

 all de uppkommit ur äldre, gångformigt uppträdande pyroxeniter, motsvarande de kon- 

 taktractainorfa diabaser vi förut lärt känna; den först beskrifna hornblenditen före- 

 kommer ju i. o. in. tillsammans med en sådan. — En annan möjlighel \>>v alt dessa 

 hornblenditer kunde motsvara de strålstensfelsar, hvilka Bröggeu 1 beskrifvit såsom upp- 

 komna ur augitporfyriter genom en i samband med kontaktmetamorfosen stående hydro- 

 kemisk process. De bergarter, som härvid uppkomma, äro dock ganska olika de begge här 

 beskrifna hornblenditerna, men det är svårt att af göra, om denna olikhet är väsentlig eller 

 endast en gradskilnad. 



Afven inom de längst i sydost uppstickande delarna af graiiitgneiaområdet linnes 

 enligt De Géer 2 , uppträdande såsom lager deri, åtminstone en liten amfibolitförekoinstj 

 nämligen vid Hjerthall i Mjellby socken sydost om Sölvesborg. Ett prof härifrån, 

 en mörk, skiffrig bergart, visade sig i motsats till alla de här förut beskrifna fältspat- 

 amliboliterna vara en epidotamfibolit. Den är fri från fältspat, som hvars ekvivalenser upp- 

 träda epidot, hvilken utgör fullt hälften af bergartens massa, samt här och der finfjälliga 

 aggregat af sericit (eller kaolin). Derjemte finnes blågrönt, formlöst hornblende, samt under- 

 ordnad grönbrun klorit i rätt stora partier; sparsamt ses äfven titanit och apatit, deremot 

 ingen malm. Epidoten förekommer ofta i stora, idiomorfa kristaller. Den är i snitt färg- 

 lös. Vissa korn visa den såsom karakteristisk för zoisit ansedda blågrå polarisationsfärgen, 

 men dessa och de starkt dubbelbrytande kornen förekomma emellertid om hvarandra och 

 med samma utseende i vanligt ljus och samma sätt att uppträda. 



För jemförelse har jag slutligen äfven undersökt en »dioritskiffer», bildande en 

 sjelfständig, af finkornig grå gneis omgifven häll, N. vid vägen vid Håkantorp, c:a 6 km. 

 Ö. om Jemshögs kyrka, alltså öster om det egentliga Vestanåfältet. Den är makrosko- 

 piskt en frisk, obetydligt skiffrig, medelkornig bergart, med hornblende, fältspat, litet 

 brun glimmer, samt här och der en gnista svafvelkis. Struktnrelt visar sig äfven denna 

 »dioritskiffer» vara en anrfibölit med hornfelsstruktur hos fältspat och glimmer, samt oftast 

 äfven hos hornblendet, hvilket dock har en tendens att antaga prismatisk habitus, fast 

 utan egen kristallform. Afven här föreligger således en bergart med karaktererna af en 

 starkt kontaktnietamorft omvandlad diabas, liknande dem vi lärt känna från det egentliga 

 Vestanåfältets gneiser. Detta resultat öfverensstämmer fullkomligt med det resultat man 

 kommer till vid studiet af gneiserna från samma trakt; äfven deras strukturer vittna om att 

 den från de intruderade graniterna utgående kontaktmetamorfosen varit den bestämmande 

 faktorn vid dessa trakters kristalliniska skiffrars bildning. 



Inom det område, som här undersökts, saknas sålunda fullständigt såväl dioriter som 

 äldre gabbror och diabaser. De bergarter af dessa familjer, som förefunnits före gra- 

 nitens intrusion och före veckningsrörelserna, hafva fått en ny stämpel sig påtryckt; den 

 struktur, som innehöll deras äldre historia, har utplånats och nu är det endast materialets 

 kemiska sammansättning 1 , som för oss gifyér till känna deras forna existens. 



»Spaltenverwerfungen in der Gegend Langesmid-Skien», Nyt Mag. f. Nat. Vid. 28, p. 253 (1884). 

 Se härom p. 100.. 



