54 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÄLTET. 



karakteristiska, genom resorption rundade eller utprägladt dihéxaédriska form. Fig. 17 

 visar ett sådant kvartskorn, något pressadt; påpekas bör att utsläekningen är paräillél 

 med de små prismatracerna, hvilka i figuren ställts vertikalt. I dessa kvartsströkorn, 

 t. ex. i det afbildade, finnas stora interpositioner, hvilka genom sitt uppträdande och sitt 

 material erinra om ytbergartskvartsers glasinneslutningar. Nu bestå de i regeln af ett 

 litet fältspatkorn (plagioklas) och hafva oregelbunden form, hvilket väl får tolkas så att 

 den fria kiselsyra, som fans i glaset, afsatt sig i parallelorientering på det inneslutande 

 kvartskornets väggar. — De vätskeinneslutningar med dansande libell, som man träffar i 

 dessa kvartskorn, äro bundna vid buktande sprickytor, och således sekundära. 



Den kemiska sammansättningen visar att hällefiintgneisens material uppstått genom 

 hufvudsakligen mekanisk förstöring af en bergart af dioritfamiljen, och förekomsten af dihéxa- 

 édriska och magmatiskt resorberade kvartser visar att denna bergart varit en ytbergart, det an- 

 tagande, som då har den största sannolikheten för sig, är att materialet varit en kvartspor fi/rittuff. 



Inom Vestanåfältet uppträda icke några oförändrade porfyrer eller tuffer 1 . Inom 

 sydöstra Sverige äro sådana emellertid, såsom man vet, mycket vanliga, och de finnas få 

 mil norr om Vestanåfältet inom Urshults socken i sydöstra delen af kartbladet »Huseby». 



Vid sökandet efter orsaken till metamorfoseringen utesluter sig till en början den 

 annars så vanliga devitrificeringen. Härigenom utplånas till exempel icke den för de sura 

 bergarternas tuffer så karakteristiska ask-strukturen, och derför kan man än i dag hos inånga 

 holokrystallina hälleflintor från Grythyttefältet, Sala, Ö. Småland, tydligt se att de äro 

 uppbyggda af pimpstensfragment. Den struktur, som uppkommer vid devitrificeringen är 

 en oregelbundet allotriomorf. 2 



Såsom De Geer visat, hafva inom Vestanåfältet ganska betydliga tektoniskå rörelser 

 egt rum. Dessa hafva också dokumenterat sig i smått genom småveckning af lagren, 

 deformationer af konglomeratets bollar etc., samt lokalt genom sönderkrossning af bergarten. 



1 J. J. Sederholm uppgifver i ett nyligen publiceradt arbete (Geol. Fören. Förh. 1897 10 p: 51) 

 att sporfyriska hälleflintor af sannolikt etfusiv härkomst» finnas vid Vestanå. Jag omnämnde förliden höst under 

 ett samtal med Dr. Sedekholm det resultat jag kommit till rörande Vestanå hällcfliutgneis' ursprung, och för- 

 modar derför att Sedehiiolms uppgift kommer från mig. Jag vill dock påpeka, att det sätt, på hvilket upp- 

 giften är formulerad, är vilseledande, emedan -hälleflintor), d. v. s. jemförelsevis oförändrade porfyrtuffer, icke 

 förekomma inom Vestanåfältet. (Jfr f. ö. nedanstående not.) 



2 Det må i förbigående här erinras om att det är de väl skiktade kvartsporfyrtufferna, som äro de 

 »verkliga hälleflintorna». De bergarter, som man i alla tider ansett representera den typiska svenska hälleflintan, 

 hafva varit kvartsporfyrtuffer, icke nämnvärdt förändrade vare sig genom kontaktmetamorfos eller genom tryck- 

 metamorfos, endast devitrificerade, Så t. ex., utom de ofvan nämnda hälleflintorna, den randiga hälleflintan frän 

 Dannemora. Att man gifvit hälleflintan den oriktiga definitionen »tät kristallinisk skiffer» har visserligen ledt 

 till felaktiga paralleliseringar utomlands, men knappast här hemma. Att döma efter hvad jag haft tillfälle att 

 se, är det icke 5 procent af det som Sveriges Geologiska Undersöknings tjänstemän etiketterat såsom hälleflinta, 

 som icke är porfyrer eller porfyrtuffer, och dessa 5 procent kan man derför betrakta såsom föranledda af 

 den vilseledande definitionen. Strängt taget är det naturligtvis äfven ett fel att kalla de bäddformigt upp- 

 trädande massformiga porfyrerna för hälleflinta, hvilken benämning bör afse tuffer. Men det är oftast icke 

 möjligt att skilja de gamla porfyrerna från deras tuffer om de äro pressade, och äfven om de blott äro devitri- 

 ficerade låter det sig ofta icke göra utan mikroskopets hjelp. Äfven detta lät sig f. ö. i flcre fall knappast 

 med säkerhet göra förr än man fick Mugges i detta afseende grundläggande arbete »Untcrsuchungen uber die 

 'Lenneporphyre' in Westphalen und den angrenzenden Gebieten» (Neues Jahrb. f. Min. Beilageband 8 1894). 

 Derför torde också en del af de af O. Nordenskjöld i hans för öfrigt så förtjenstfulla arbete »Ueber archäische 

 Ergussgesteine aus Småland» (Bull. geol. Inst. Upsala Vol. 1, 1894) såsom porfyrer beskrifna bergarterna i sjelfva 

 verket vara tuffer. 



