\k \ni;\iii:\s ii.wui.incai;. 



29. n:o 4. 



Man måste derför räkna med dislokationsmetamorfosen såsom en faktor i omvandlingen af 

 hälleflintgneisens material. Men del linne.-, dock ännu en faktor, nämligen den från de 

 inom områdel uppträdande yngre graniterna utgående kontaktmetamorfosen, och del är 

 denna, som visar sig hafva varit, den för omvandlingens karakter bestämmande. 



Alt såväl den småkorniga graniten mellan Hälen och Raslången och i småmassiveri 

 längre norrul och österut, som äfven den grofkornigare, $emshögsgraniten, äro yngre än 

 den gneis, i hvilken de uppsätta, har blifyit visadl under respektive graniter. Att vidare 

 dessa graniter haft någon inverkan på hälleflintgneisen har redan framhållits af De Geee, 

 hvilken i beskrifningen både til] Bäckaskog» (p. 13) och Karlshamn, Skånedelen» (p- 66) 

 påpekar, att hälleflintgneisen mot granitgränsen öfvergär till gneis. Så säges t. ex. på 

 del sist anförda, stället: »Gneisen inom området står i det närmaste samband med och 

 öfvergår såväl längs strykningsriktningen som vinkelrätt mot densamma småningom och 

 omärkligt i den angränsande hälleflintgneisen, af hvilken den påtagligen endast är en 

 något gröfre utkristalliserad varietet. Af intresse är, att den uppträder just vid gränsen 

 mellan hälleflintgneisen och graniterna.» 



Denna observation bekräftas till alla delar af den detaljerade undersökningen. Så- 

 väl »hälleflintgneisen» som den dermed förbundna »gneisen» hafva karakteren af starkt 

 kontaktmetamorfoserade sediment, och jag skall upprepade gånger under detalj beskrifningen 

 få tillfälle att framhålla öfverensstämmelser med förut i beslägtade fall vunna resultat. 



Vid de flesta förut beskrifna kontaktzoner har man indelat det kontaktmetamor- 

 foserade området i flere koncentriska zoner efter omvandlingens tilltagande intensitet. Jag 

 har här gjort på samma sätt, i det jag bibehållit kartans indelning i »hälleflintgneis» och 

 gneis», af hvilka den förra representerar det mindre, det senare det mera omvandlade 

 sedimentet. I jemförelse med andra områdens kontaktbergarter äro emellertid både gneisen 

 och hälleflintgneisen att hänföra till den innersta kontaktzonen, i det omvandlingen här 

 varit intensivare än i de flesta förut beskrifna fall. 



Omvandlingens intensitet är lika litet här som på andra ställen strängt proportionel 

 mot afståndet till den i dagen blottade granitgränsen, utan visar variationer, hvilka man 

 torde få tillskrifva i främsta rummet granitgränsens förlopp på djupet, men kanske äfven 

 materialets något vexlande beskaffenhet. För det senare talar, att hälleflintgneis och gneis 

 ett par gånger träffats i samma häll. De minst omvandlade varieteterna träffas inom 

 lagrets sydvestra del, i trakten N. och NO. om Lefrasjön, samt i de ur kritslätten upp- 

 stickande Grödby hallar. Dernäst kommer hufvudmassan af hvad som å kartorna be- 

 tecknats såsom hälleflintgneis, vidare Ryssbergets gneiser, samt derpå gneisen på Häleri- 

 granitens vestra sida. Gneiserna längre norrut erbjuda större komplikationer, men ibland 

 dem finnes en typ, »Gillesnästypen», hvilken utbreder sig i fortsättningen af de kring 

 Raslången uppträdande gneiserna och sträcker sig upp till trakten af Hultasjöarna i norr, 

 och hvilken visar sig vara en produkt af en ytterligare stegrad kontaktmetamorfos. Denna 

 intensivare metamorfos förklaras genom det sätt, på hvilket graniten uppträder i denna 

 trakt: nämligen såsom flere småmassiv, h vilkas antal är ännu större, än som synes af 

 kartan, och hvilka på olika nivåer äro injicerade mellan gneisens skikter (jfr nedanför 

 under »Graniternas eruptionssätt»). 



