KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 29. NIO 4. 57 



Vanlig! ar ftfven atl muskoviten har etl utseende, som vore den i mikropegmatitisk 

 SÄininauväxning med etl färglöst mineral, som antagligen är kvarts. Fig. 18 visar et1 

 exempel. Samma slags mikropegraatitlika sammanväxning förekommer äfven mellan 

 kvarts (?) och biotit, ehuru mera sällan. Fig. L9, som är från den analyserade gneisen, 

 visar detta utseende utom hos biotit äfven hos epidot. Sammanväxning mellan epidot och 

 kvarts är mycket vanlig, inom vissa preparat t. o. m. regel, och anträffas både uti hälle- 

 flintgneiser och gneiser. Liknande sammanväxningar såväl mellan epidot och kalkspal 

 som mellan epidot och kvarts hafva förut beskrifvits bl. a. från bergarter från trakten af 

 <uul;i i Merakerdalen. ' 



Den epidot, som här förekommer, visar ofta i polariseradt ljus de för zoisit karak- 

 teristiska interferensfärgerna, men kanske ännu oftare höga, brännande mterferensfärger. 

 I vanligt ljus är den alltid fullt färglös. Det förefaller, som om den skarpa skilnad, som 

 i allmänhet uppdrages mellan epidot och zoisit, skulle vara oberättigad, eftersom man sa 

 ofta träffar dem tillsammans. Här har jag icke gjort någon skilnad dem emellan, utan 

 städse anfört »epidot». — Epidoten förekommer på två sätt, dels som små till stoftsmå 

 formlösa korn, dels och oftare som skarpa, större kristaller, vanligen liggande i eller 

 på gränsen till biotit eller hornblende, Särskildt i dessa senare ser man mycket ofta en 

 mörkbrun, vanligen isotrop ortitkärna. Fig. 20 visar flere sådana epidoter med ortit- 

 kärnor. Dessa ortitkärnor äro här så vanliga, att de knappast saknas i något slip- 

 prof, deremot finnas sjelfständiga ortitkristaljer endast i några af de högst omvandlade 

 gneiserna af Gillesnästypen. 2 



Hornblendet har inom hela denna bergartsgrupp genomgående en karakteristisk blå- 

 grön färg. Det har aldrig kristallbegränsning. Oftast äro individerna mer eller mindre 

 poikilitiska 3 genom rikliga inneslutningar af ljusa mineral, såsom fig. 21 visar, och man ser 

 ibland t. o. m. skenbart isolerade hornblendepartier, hvilka släcka ut samtidigt, t. ex. i 

 gneiserna NO. om Näsums kyrka och i vissa af Gillesnästypens gneiser. Hornblende saknas i 

 hälleflintgneiserna, med undantag af den från Ysaneryggen, och har sin hufvudutbredning 

 inom de mest omvandlade gneiserna. Biotit och hornblende äro mycket ofta associerade. 

 — Inom såväl hornblende som biotit äro pleokroitiska gårdar mycket vanliga. 



Titanit är en för denna bergartsgrupp karakteristisk beståndsdel, hvilken aldrig 

 saknas och alltid förefinnes i ganska riklig mängd. Den förekommer dels som sjelfstän- 

 diga korn med den vanliga titanitf ormen, dels och ännu oftare, såsom aggregat af småkorn 

 eller såsom stora korn med aggregatpolarisation, begge öfvergående i leukoxenkransar kring 

 jernmalmkorn. 



Apatit och zirkon finnas alltid, fast endast i smärre kvantiteter. De äro städse 

 rundade, apatiten dessutom ofta afbruten, och begge äro tydligen allotigena, rundade ge- 

 nom rullning eller kanske genom moderbergartens pressning. 



1 H. Bäckström, »Om kvartskakelagren vid Gudå» [Geol. Fören. Förh. 12, p. 225 (1890)]. 



2 Ett annat exempel på epidot med ortitkärna återfinnes i fig. 35. Angående den allmänna förekomsten 

 af denna sammanväxning, se W. H. Hobbs, Min. Petr. Mitth. 11, p. 1 (1889). Redan 1882 påvisade A. E. 

 Törnebohm ortitkärnor i epidot äfvensom sjelfständig ortit i flere vermländska gneiser. [Geol. Fören. Förh. 6, 

 p. 189 (1882).] 



3 G. H. Williams. Am. Journ. of Se. (3) 31, p. 30 (1886). och Journ. of Geology 1, p. 176 (1893). 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 39. N:o 4. 8 



