Öö BACKSTRÖM, VESTANAFALTET. 



Små kvantiteter af kalkspat hafva anträffats i några hälleflintgneiser, såsom OSO. om 

 Leingaryd, NO. om Sibbarp, 400 in. N. om Sågmöllan m. fl., men saknas hos gneiserna. 



Den struktur, som utmärker den s. k. grundmassan i de minst omvandlade hälle- 

 flintgneiserna och hela bergartsmassari hos de mera omvandlade, kan beskrifvas såsom en 

 karakteristisk form af den allotriomorfa strukturen. Intet af hufvudmineralen har egen 

 form: glimmer och hornblende äro poikilitiska eller åtminstone formlösa, och kvarts och 

 fältspater förekomma blandade om hvarandra i ungefär jemnstora, isometriska, polyedriska 

 korn. Det är denna struktur, som på grund af kornens regelbundna polygonala begränsning i 

 snitt af de sachsiske geologerna betecknats såsom »Bienenwaben»-(vaxkake-)struktur : eller 

 > Pflaster»-struktur 2 för likheten med stensättningen i en gata, och som är så karakteri- 

 serande för kontaktmetamorfoserade bergarter, att den äfven och allmännast kallas »horn- 

 felsstruktur». Exempel på denna strukturs utseende ses i fig. 17, 21, 26 m. fl., samt i 

 den för ändamålet särskildt tagna flg. 22. 



Kornstorleken hos de typiska hälleflintgneisernas grundmassa vexlar mellan 0,05 och 

 0,i mm. Som nämndt varierar den ganska mycket äfven inom samma preparat, äfven om 

 man ser bort från de enstaka större korn och anhopningar af sådana, hvilka nu skola 

 beskrifvas. 



En stor del af de mindre omvandlade hälleflintgneiserna äro tydligt fläckiga genom 

 mörka och ljusa fläckar i den gråa grundmassan (Fig. 24). Dessa fläckar visa sig under 

 mikroskopet vara anhopningar af antingen uteslutande mörka mineral, eller af endast fältspat. 

 Vid fortskridande omvandling blifva dessa anhopningar makroskopiskt mindre prononcerade, 

 men finnas dock, efter hvad den mikroskopiska undersökningen visar, i så godt som alla 

 områdets hälleflintgneiser och gneiser och bidraga derigenom till att ytterligare karak- 

 terisera bergartsgruppen. 



De mörka anhopningarna bestå af biotit, rikligt genomväxt af epidot i skarpa kri- 

 staller, samt hornblende, der sådant finnes i bergarten; dessutom finnas här rikliga titanit- 

 aggregat, och äfven större delen af malmkornen och apatiten finner man här. Det är an- 

 märkningsvärdt, att apatiten, oaktadt den som riämndt förekommer i rundade, sannolikt 

 allotigena korn, dock följer hornblende och biotit här på samma sätt som i eruptivberg- 

 arterna. Sådana mörka anhopningar återgifvas af fig. 23 (och 31). 



Af de ljusa mineralen, kvarts och fältspat, förekomma såväl enstaka större korn 

 som anhopningar; af kvarts finnas dock icke några anhopningar af den art som de, 

 hvilka finnas af mörka mineral och af fältspat, utan endast smala sprickfyllningar. — När 

 kvartsen genom sin kornstorlek skiljer sig ut från grundmassan, bildar den ett rundadt, 

 nu ofta sönderpressadt, men tydligen ursprungligen enhetligt korn. Ibland ses i kvarts- 

 kornets begränsning en om magraatisk korrosion erinrande inbuktning, och i flere fall vi- 

 sade dylika kvartskorn tydlig dihexaederform. Om betydelsen häraf har redan utförligt 

 blifvit taladt på p. 53. Till hvad som der nämndes om kvartsens interpositioner må 

 tilläggas, att i kvartskorn i samma bergart, från hvilken det afbildade snittet är taget, 



1 O. Herrmann och E. Weber: »Contactmetamorpbische Gesteine der westlichen Lausitz». Neues Jahrb. 

 f. Min. 1890, II, p. 187. 



- R. Beck: >Die Contactböfe der Granite und Syenite ira Schiefergebiete des Elbthalgebirges», Min. Petr. 

 Mittheilungen 13. p. 290 (189a). 



