VET. AKADEMIENS HANDUNGAR. BA! 



29. v.n 4. 5,9 



hfijleflintgneisen VSV. om Bengtsboda, jeruväl förekomma små nålformiga interpositioner 

 af ruiil (en tvilling är observerad). Grundmassans kvartskorn visa aästan aldrig press 

 fenomen, tydligen icke beroende på atl de skulle vara bildade efter pressperiodens sim 

 ulan på att de äro så små. Detta visas deraf, atl den på de nyss omtalade sprickorna 

 afsatta kvartsen är lika starkt pressad som de såsom allotigena tolkade större kornen. 

 Af denna senare observation framgår, att porfyrittuffens kvartskorn icke voro pressade 

 förrän tuffhornfelsen var så färdig, all kvartssprickor i densamma förefunnos. Vi komma 

 således här till sainina residlal som på llere andra ställen i denna undersökning, nämligen 

 att de mikroskopiska pressfenomenen vi nu se hos fältets bergarter äro frarabragta genom 

 tektoniska rörelser senare än den epok, under hvilken den hufvudsakliga bergartsbild- 

 ningen egde rum. 



Afven fältspaten förekommer dä och då i större isolerade korn. Dessa äro någon 

 gång säkert nybildade mikroklinkorn med inneliggande kristallskeletter af muskovit etc. 

 samt pertitiska albitpartier, men de ilro i andra fall plagioklaskorn, något mera vittrade än 

 öfrig ingående fältspat samt oftast knäckta i flere stycken; i ett fall, der ett större fält- 

 spatkorn var knäckt i tre bitar, voro sprickorna fyllda af pressad kvarts. Dessa fältspater 

 ha alltid högst oregelbunden begränsning mot gvundmassan. — Några säkra bevis för 

 dessa temligen sparsamt förekommande större fältspaters allotigena ursprung finnas icke, 

 och möjligt är, att de alla äro autigena nybildningar. De stora kvartskornen äro tydligen 

 mycket mera motståndskraftiga vid kontaktmetamorfosen, ett resultat, till hvilket f. ö. flere 

 andra undersökningar hafva ledt; så anföra t. ex. Harker och Marr • att »the original 

 quartz-sand in the flags proved especially refractory». 



Högst karakteristiska för denna bergartsgrupp äro anhopningarna af fältspat. De 

 te sig som nämndt i de minst omvandlade hälleflintgneiserna, såsom t. ex. vid Djurshall 

 XO. om Leingaryd, Ifvetofta socken, makroskopiskt såsom matthvita, stundom rödaktiga 

 fläckar. Dessa fläckar visa sig vid mikroskopisk pröfning bestå af epidot och muskovit i 

 småkorn, liggande i en sparsam undergrund af fältspat utan tvillingsstreckning, bestående 

 af en mängd ungefär jemnstora, i hvarandra gripande korn, flere gånger större än kornen 

 i den oragifvande grundmassan. I ett prof från S. om Pighuset är medelkornstorleken hos 

 fältspaten i anhopningarna 10 gånger större än i grundmassan (0,4 resp. 0,04 mm.). — 

 Uti andra dylika partier i samma bergart är fältspaten icke så underordnad, men dock 

 alltid underlägsen epidot och muskovit tillsammantagna. Mellan fältspatkornen förekomma 

 stundom några småfjäll af grön glimmer, men hornblende, titanit, jernmalm och apatit 

 hålla sig utanför, liksom äfven kvarts aldrig förekommer i dessa fältspatanhopningar. — 

 Ett godt exempel på detta omvandlingsstadium erbjuder bergarten i den lilla hällen NNV. 

 om Näsums kyrka, om hvilken i »Karlshamn, Skånedelen» (p. 67) omnämnes, att den har 

 fältspaten porfyroidiskt utbildad. Här, liksom på de nyss omtalade ställena, äro emellertid 

 fältspatfläckarna icke enhetliga fältspatindrvider, utan från mörka mineral fria, grofkornigare 

 fältspatanhopningar med riklig muskovit och (här mindre) epidot. 



I andra mera omvandlade prof trängas epidot och muskovit allt mera undan af den 

 klara och friska fältspaten. Samtidigt inträder en förändring i fältspatkornens begräns- 



Quarterly Journ. of Geol. Soc, 48 (1891), p. 324 och 318. 



