KONGL. SV. VET. akadkmikns iiandi.inc ak. kand 29. N:0 4. 1 



tageisen, att mikroklinen icke har så enkelt polygonala former soiri de Öfriga ljus;) mine- 

 ralen, utan tenderar till någol större allotrioraorfi. Slutligen må nämnas, at1 linser finnas, 

 hvilka bestå af begge fältspaterna, saml ;iii lite! kvarts stundom förekommer mellan lin- 

 sernas mikroklinkorn, någol som aldrig är iakttagel i de rena plägioklaslinserna. Enstaka 

 större kvartskorn saknas här. 



Ku annan mikroklinrik bergart är en gneis» N<>. om Engöl på Ryssberget. Den 

 är fattig |>;i mörka mineral och fri frun hornblende saml för utpräglade mikroklinlinser 

 jemle stora, sönderpressade kvartskorn. Den Hr makroskopisfct ljusare än vanligt och med en 

 nyans i rödt, samt saknar utpräglad skiffrighet, hvarför den särskildt omnämnes i »Karls- 

 hamn, Skånedelen», p. 60>. 



Innan vi gå vidare, torde det vara skäl att söka utreda ursprunget till dessa mörka 

 och ljusa anhopningar. I det föregående har visats, att de från kantiga, brottstycke- 

 liknande partier, bestående de mörka af större och mindre samt stoftsma korn af biotit, 

 hornblende, epidot, titanit etc, de ljusa af epidot-muskovitrik fältspat, utveckla sig till 

 långsträckta linser af antingen större individer af biotit och hornblende, genomväxta af 

 skarpa epidotkristaller, samt associerade med titanit i större korn, eller å andra sidan be- 

 stående af ren, frisk fältspat. Begge slagen af anhopningar kunde tänkas vara konkre- 

 tionära bildningar, tillkomna under metamorfoseringens lopp i analogi med bildningen af 

 stora andalusiter, cordieriter o. d. hos andra kontaktbergarter. Men, skulle man försöka 

 draga ut deras ofvan skildrade utvecklingslinier bakåt, så kommer man snarare till det 

 resultat, att de äro af primär natur, att de härleda sig från större, vittrade stycken af 

 fältspater och mörka mineral, som till stort antal funnits i den ursprungliga tuffen. 



Såsom redan nämndt finnas icke några säkert allotigena större fältspater i hälle- 

 flintgneiserna, och de som möjligen kunde komma i fråga att betraktas som sådana, äro 

 i alla fall alltför få i jemförelse med strökornen af kvarts. Skulle deremot fältspat- 

 anhopningarna få förklaras såsom uppkomna af gamla fältspatströkorn, så vore denna svå- 

 righet löst. Nu saknas icke exempel på en omvandling af större fältspater till aggregat 

 af polygonala småkorn genom kontaktmetamorfos. Ett sådant anfördes vid behandlingen 

 af amfiboliterna: en af R. Beck beskrifven diabasporfyrit, hvars oligoklasströkorn helt 

 och hållet eller delvis omvandlats till ett aggregat af intill 0,is mm. stora oligoklas- 

 korn, hvilkas regelmässigt polygonala begränsningar gifva aggregatet ett vaxkakeliknande 

 utseende. l Ett annat exempel är lemnadt af Harker och Marr i deras förut citerade, högst 

 intressanta undersökning af Shap-granitens kontaktzon. Uti denna kontaktzon inträda såväl 

 porfyriter och kvartsporfyrer som deras tuffer och öfverlagrande sediment af silurisk ålder. 

 Der beskrifves från en måttligt omvandlad porfyrit (»andesite») ett strökorn af fältspat, som 

 är delvis transformeradt till ett kornigt aggregat' 2 , och i kraftigt metamorfoserade prof af 



1 R. Beck, »Erläuterangen zur Section Pirna», p. 36 (Leipzig 1892), och Min. Petr. Mitth. 13, p. 326 

 (1893). 



2 Quarterly Journal of the Geol. Soc, 48 (1891), p. 296. Ifrågavarande passus lyder i sin helhet: »It 

 is doubtful in some cases how much of the original felspar of the andesites is preserved as such in the less 

 nietarnorphosed examples. The process of reconstruction is seen, however, in some of the occasional porphyritic 

 felspars. One of these will be found to be studded with little fiakes of brown mica and partly transformed into 

 a granula?* aggregate, while enough of the original felspar-substance remains to vaguely indicate the twinning 

 between crossed nicols. In the vicinity of the granite the whole substance of the rock is certainly trans- 

 formed, — .» Jemför äfven p. 308. 



