KONOT,. SV. V 



29. n:o 4. 



en mängd mindre, hvilkel komplex i förhållande ull den omgifvande finkornigare massan 

 upptrader som en enhet. Det måste derför betraktas såsom ganska sannolikt, at1 dessa 

 exempe] äro motsvarigheter till de af andra forskare beskrifna granulationerna och således 

 Erambragta ur tuffens fältspatströkorn under inflytande af kontaktmetamorfosen. Ett 

 annat sannolikhetsbevis för att anhopningarna fordom varit enhetliga fältspater lemnas vid 

 behandlingen ;ii' de i halleflintgneisen inlagrade glimmerskiärarna (p. 73). 



Utom don typ af hälleflintgneiser, som hittills företrädesvis beskrifvits, och som ut- 

 märker sig genom inakroskopiskt mor eller mindre framträdande anhopningar af fältspat 

 och mörka mineral, linnes äfven en annan, med den nämnda genom alla öfvergångar för- 

 bunden typ, som inakroskopiskt är likformig och utan fläckar, och som i allmänhet är mörkare 

 till färgen och har mindre utpräglad skiffrighet. Hit höra bl. a. bergarterna från en Ryss- 

 bergstopp — i trakten kallad »Mont Fintelman» — (). om Froerydsdalen, samt från flere före- 

 komster i trakten kring Raslångens södra ända och äfven från trakten ONO. om Boana. De 

 mörka mineralen visa dock åtminstone en tendens att samla sig till fläckar, eller strimmor 

 (såsom i Mont Fintelman) och inom andra prof ser man antydningar till fältspatanhopningar, 

 det vill här säga ställen, der några större fältspatkorn stöta tillsammans med rätlinig poly- 

 gonal begränsning sinsemellan. Kornstorleken visar sig under mikroskopet vara mycket vex- 

 lande liksom i de öfriga hälleflintgneisernas »grandmassa,». Hornfelsstruktur råder, och musko- 

 viten förekommer i stora läppiga skelett. Hornblende saknas. Stora, tydligt dihexaedriska 

 kvartskorn äro observerade OSO. om Sågmöllan; i halleflintgneisen från Mont Fintelman 

 finnas deremot icke några sådana stora, såsom allotigena uppfattbara kvartser. Större, ny- 

 bildade, stundom pertitiska mikroklinkorn torde vara vanligare hos denna typ än hos den 

 linsförande. ONO. om Boana föier halleflintgneisen enstaka anhopningar af grönbrun biotit i 

 polygonalt begränsade individer, hvilka anhopningar mycket likna dem, som förekomma i 

 den strax bredvid anstående amfiboliten, beskrifven p. 38. Dessa hälleflintgneisens biotit- 

 anhopningar genomsättas likväl, i motsats till amfibolitens, af stora, mot biotiten idiomorfa 

 muskovitindivider. Bergarterna äro hvarandra f. ö. ganska olika, den ena är hornblende- 

 förande, muskovit- och kvartsfri, den andra tvärtom. 



Bergarterna vid Raslångens S. ända äro ovanligt starkt pressade; den OSO. om Såg- 

 möllan har sericitisk glans på skiffrighetsplanen, och detsamma gäller i mindre grad äfven 

 den analyserade halleflintgneisen från den lilla hällen 400 m. N. om Sågmöllan. Icke 

 blott de större utan äfven grundmassans kvartskorn i dessa begge bergarter förete starkt 

 undulerande utsläckning, fältspaterna visa böjda lameller och glimmern är deformerad. 

 Strukturen är en genom tryck störd hornfelsstruktur. — Den analyserade halleflintgneisen 

 består af följande mineral, ordnade efter deras relativa mängd: ortoklas och mikroklin, 

 oligoklas (eller andesin), kvarts, biotit, muskovit, epidot, kalkspat, malm, titanit, apatit 

 (afgjordt rikligare än i genomsnitt hos graniter) samt zirkon. 



De hittills skildrade bergarterna tillhöra företrädesvis hälleflintgneisens zon, omfattande 

 de mindre omvandlade bergarterna, men på samma gång i allmänhet äfven de öfre skikten. 

 Vi öfvergå nu till gneisernas starkare omvandlade och djupare ned i lagerserien belägna zon. 



Af Ryssbergets fullt gneisiga varieteter har redan den massformiga, svagt rödaktiga, 

 mikroklinrika bergarten XO. om Engöl blifvit omtalad. I allmänhet synas de dock 



