RÖttGt. sv. \i:t. akaih: m i i.ns ii wm.imiak. BANI) 29. N:0 4. 6ö 



l«ttgsträckta fältspatlinser, der kornen kunna bli I I... ram. stora. Muskovil r. r har for 

 Bvnnnen, hvavemol del vanliga blågröna hornblendd spårvis uppträder; grönbrun biotil 

 ftf mörkl hufvudtnineral. Epidol med dubbelbrytaride ortitkarnor, saral titanit, mest som 

 aggregal af sraåkorn, äro begge ganska vanliga. Stora pressade kvartskorn finnas. — 

 Liknande i struktur, ehuru längre från kontakten, är gneisen rätl V. om Kidöns sydspets 

 vid Raslångens strand. Den för linser af mikroklin samt I', ö. svafvelkis, orarandad af 

 magnetit eller jernglans. 



Makfoskopiskt lik de föregående är bergarten från den lilla holmen utanför torpel V". 

 om södra Kidön, men med den skilnad, att skiktytorna här utom af glimmer äro beklädda 

 med magnetkis. Under mikroskopet ser man att denna, magnetkis är en jemförelsevis ung 

 bildning-, som utfyller mellanrum mellan fältspatkorn och iifven visar sig yngre än en 

 kul> af svafvelkis, hvilken den omsluter. Svafvelkisen är härvarande i betydligt ringare 

 kvantitet än magnetkisen, hvilken senare dock icke anträffats utom i denna bergart, under 

 det svafvelkis flere gånger observerats. — Denna bergart är mindre finkornig än profvet 

 nära kontakten och saknar tydligt utpräglade fältspatlinser. 



De hittills beskrifna hälleflintgneisernas och gneisernas fortsättning norrut erbjuder 

 åtskilliga komplikationer, beroende på att veckningsrörelsérnå kraftigare tryckt sin prägel 

 på en del af denna trakts gneiser, kanske också till någon del på en vexling i fråga om 

 materialet. De gneiser, hvilkä mineralogiskt och strukturelt bilda fortsättningen på den 

 skildrade utvecklingskedjan från mindre till allt mera kontaktmetamorfoserade bergarter, 

 finnas inom det område, som i vester begränsas af en linie genom Raslångens mellersta 

 del (längs länsgränsen), Gillesjön, Kroksjön och Bäckasjön; i öster utgöres gränsen af 

 Halengneisen och den kring Vilshult uppträdande gneisen, medan i norr den norr om 

 Hultasjöarna vidtagande jemna jordbetäckningen hindrar följandet åt detta håll. De för- 

 nämsta ställen som ligga inom detta område äro S. och N. Gillenäs, och, som förträffliga 

 representanter för denna gneistyp finnas i begge ställenas närmaste oingifning, sä kommer 

 i det följande denna typ att betecknas såsom »Gillesnäs-typen». 



Till en början må endast tvenné exempel på de jemförelsevis lindrigt pressade 

 varieteterna beskrifvas, på det att den rena kontaktmetamorfosens verkningar tydligare inå 

 framträda. 



200 m. NV. om S. Gillesnäs anstår en frisk och vacker, finkornig, grå glimmer- 

 gneis. Dess mineralsammansättning är densamma som i gneiserna närmast söderut, näm- 

 ligen andesin, mikroklin, kvarts, brun biotit mera än blågrönt hornblende, riklig titanit, 

 stora men enstaka malmkorn, apatit och zirkon, samt sparsam epidot, ibland med ortit- 

 kärna. I afseende på strukturen märkes att hornblendet icke har egen form utan snarare 

 fältspatens, biotiten har visserligen icke kristallbegränsning, men förekommer såsom raka, 

 sjelfständiga fjäll och röjer i sin utbildning icke någon inverkan från de ljusa mineralen. 

 Biotit och hornblende äro ofta associerade med hvarandra och med titanit, apatit, epidot. 

 Kvartsen förekommer såsom rundade korn med en genomsnittsstorlek något mindre än 

 fältspatens. — Strukturen får betecknas såsom hornfelsstruktur, men är icke så vaxkakélik 

 som hos de mest metamorfoserade af de hittills beskrifna gneiserna, i det kvartsen icke 



K. Sv. Vet. Akad. Harull. Band 29. N:o i. 9 



