KONGL. sv. VET, AKADEMIENS HANUL1NQAK. BAND 29. v.u 4. 67 



Skiss af förloppet vid utvecklingen frun hälleftiritgnéis Ull gneis. 



Gtieisens förhållande till hitfleflintgneisen är sa till vida et< komplicerad! förhållande, 

 gom biUleflintgneisen på en gång representerar det minsi kontaktoinvandlade raaterialel och 

 aflagringens öfversta skikt. Dessa öfre skikt innehålla inlagringar af, mer, eller mindre fält- 

 sji.il IVmti ikIc glimmerskiffrar, livilka djupare ned blifva sällsynta. Del ligger ju då ganska 

 nåru till hands att länka, sig att dessa senasl och tillsammans med vittringsprpdukter 

 (gjimmerskiffrarnas material) afsatta tuffskikt sjelfva varit någpl vittrade, medan- de, undre 

 tnlfskikten varit friskare. Mineralsaininansättningens förändring, sådan den här nedan 

 skildras, äfvensom sammanställningen af de begge å p. 53 anförda analyserna, af en hälle- 

 flintgneis pch en gneis, tala för att till den skilnad, som kommer från en olikhet i kontakt- 

 omvandlingens intensitet, sällar sig en annan skilnad, som beror på ett ursprungligen 

 något mera vittradt material hos hälleflintgneisen. 



1. Mineralsammansättning. Gemensamma för alla hithörande bergarter äro kvarts, 

 olika sorters fältspat, titanit, jerninalm, zirkon och apatit. Sporadiskt förekominer inom 

 alla utvecklingsstadier svafvelkis. De minst omvandlade bergarter som anträffats karak- 

 teriseras utom af de nämnda mineralen af muskovit och epidot, stundom påträffas äfven 

 kalkspat i små mängder. Som första tecken på en börjande omvandling inträder en grön- 

 aktig biotit, delvis ersättande muskoviten. Vid ett något högre stadium inträder stundom 

 blågrönt hornblcnde. I den mån dessa mineral tilltaga, försvinna muskovit och kalkspat. 

 Detta försvinnande sammanfaller ungefär med att bergarten öfvergår i det som på kart- 

 bladen »Bäckaskog» och »Karlshamn Skånedelen», äfvensom å tafl. 1, kallats gneis. Epidoten 

 bibehålies såsom ganska väsentlig beståndsdel ända in till de fullt gneisiga typerna, men 

 aftager dock för att i de mest metamorfoserade bergarterna af Gillesnästypen fullständigt 

 hafva försvunnit. 1 



2. Strukturen. Först och främst må antecknas att kornstorleken växer från makro- 

 skopiskt tät, ungefär 0,04 mm., till nästan medelkornig, ungefär 0,3 — 0,5 inm., således 

 tiodubblas. — Vidare stiger i samband härmed kristalliniteten hos de olika mineralen, i 

 det de mycket små kornen och aggregaten ge upphof till större, enhetliga korn. Så är 

 t, ex. fallet med titaniten, hvilken från att endast uppträda som leukoxenränder och 

 aggregat af småkorn, i de mest omvandlade gneiserna uppträder som stora kristaller. På 

 samma sätt är det med hornblendet och biotiten, hvilka från småkorn och aggregat af 

 småkorn, öfvergå till större individer omkransade af småkorn, för att slutligen endast 

 förekomma som större individer. En följd häraf är att bergartens glans stiger från att 

 hos hälleflintgneiserna och de mindre omvandlade gneiserna de mörka mineralen makro- 

 skopiskt förefalla matta till att hos gneiserna deras stora, enhetliga genomgångar ge glän- 

 sande reflexer. — Likaledes försvinna snart de små muskovitfjällen hos hälleflintgneiserna, 

 så att senare muskovit endast förekommer såsom stora, poikilitiska individer. 



Strukturen, som på de lägsta stadierna är en något ofullkomlig hornfelsstruktur, 

 utbildas snabbt till en decideradt vaxkakelik struktur. Samtidigt försvinner den grums- 

 rand, som på ett tidigare stadium ofta markerar gränserna mellan mineralkornen, liksom 



1 Äfven från Shap-granitens kontaktzon omtalas att epidot försvinner närmast granitkontakten 

 (L. c. p. 294), 



