78 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÄLTET. 



sidan är denna något modifierade hornfelsstruktur tydligt skild från de genom dynanio- 

 metamorfos uppkomna kristalliniska skiffrarnas strukturer, liksom den ännu mera bestämdt 

 skiljer sig från injektionsgneisernas struktur, hvilken alltid — såvidt jag lärt känna den- 

 samma — är en sammansatt struktur, eller kanske bättre uttryckt utgöres af tvenne sido- 

 ställda olika strukturer, nämligen hornfelsens och djupbergartens. 



Denna företeelse, som således möter oss vid fortsättningen af Vestanåfältets kontakt- 

 zon såväl norrut till Gillesnäsgneiserna som österut till Pukavikstraktens gneiser, näm- 

 ligen att på metamorfosens högsta inom området uppnådda stadier hornfelsstrukturen 

 icke är så regelbundet »vaxkakelik», utan kvarts och delvis äfven mikroklin visa större 

 formlöshet än plagioklasen — denna företeelse skulle kunna tolkas såsom ett första till- 

 närmande till den hypidiornorfa struktur som utmärker djupbergarterna, således såsom ett 

 första tecken till »insmältning». Längre än till denna lilla förskjutning af kristallisa- 

 tionsföljden skulle emellertid »insmältningen» af sedimenten genom den uppträngande gra- 

 niten icke hafva gått i denna trakt. Det kan dock blifva fråga om, huruvida ens detta 

 är riktigt, huruvida kvartsens allotriomorfi öfverhufvud taget beror på kontaktmetamor- 

 fosen. Alla traktens bergarter äro något pressade och kvartsens och mikroklinens form- 

 löshet skulle kunna vara en följd af en tryckförändring. Jag har (p. 9 — 12) sökt göra sanno- 

 likt, att äfven de minst pressade graniternas struktur icke är den ursprungliga, utan åt- 

 minstone något modifierad genom senare, i samband med veckningsrörelserna försiggångna 

 omkristallisationer. Denna förklaring synes mig sannolik äfven för gneiserna, och den 

 stödes genom att oregelbundenheterna äro ännu större hos gneiserna inom områdets norra 

 del, der tryckfenomenen äfven äro starkare, samt hos de å föregående sida beskrifna, starkt 

 vittrade gneiserna. Att denna större allotriomorfi icke tydligt framträder annat än i de 

 starkt kontaktomvandlade gneiserna, skulle enligt denna förklaring komma deraf, att hos 

 dessa den större kornstorleken underlättar studiet af strukturen. 



Till den närmare beskrifna och analyserade gneisen från Pukavik sluta sig de mig 

 tillgängliga representanterna för Blekinges kustgneis. Samtliga äro att karakterisera så- 

 som finkorniga, gråa, temligen glimmerfattiga, plagioklasrika gneiser. Stundom inställa 

 sig små mängder hornblende, såsom NO. om Kärrsjömåla i Jemshögs socken. Der funnos 

 äfven rudimentära plagioklasanhopningar. 



En genetiskt beslägtad, men till sin sammansättning helt afvikande typ finnes vid 

 Målen, mellan Kylinge och Sandbäck. Det är en väl parallelstruerad gneis med makro- 

 skopiskt tydligt framträdande mörka, hornblenderika och ljusröda, af fältspat bestående 

 strimmor. Hornblendet har den vanliga blågröna färgen, är utprägladt poikilitiskt och 

 ofta associeradt med jemförelsevis underordnad brun biotit i stora formlösa fjäll, samt 

 med titanit och malm i stora korn, allt liggande i en utprägladt vaxkakelik massa af 

 plagioklas med mycket underordnad mikroklin och så godt som ingen kvarts. Fältspatens 

 halfmillimeterstora, polygonala korn visade sig något pressade. Denna bergart har tyd- 

 ligen en sammansättning motsvarande en basisk dioritbergarts. Motsvarigheter, ehuru icke 

 fullt så basiska, finnas bland Gillesnäsgneiserna, t. ex. ONO. om S. Gillesnäs (p. 80). 



Inom vestra Blekinge uppträda utom den finkorniga »kustgneisen» äfven gröfre ögon- 

 gneiser och finkorniga »röda gneiser», hvilka icke blifvit af mig närmare studerade. Tvenne 

 stuffer af en »röd gneis» från trakten SV. om Gustafstorp, 3 km. N. om Pukavik, syntes 



