il,. NV. VET. \ K A I > I . \l I 



29. vm 4. 



icke starkl prononcerad. Den för brun biotil garai rauskovit, hvilken senare ofta är i pa. 

 eallelanordning med biotiten, men älven uppträder i sjelf ständiga, läppiga eller skelettartade 

 Former, vidare rikligl epidol (de större kristallerna stundom med ortitkärna), litel kalkspat, 

 runda apatiter ganska rikligt, samt uddigt oregelbundet begränsade malmkorn. Den mikro- 

 skopiska bilden i vanligt ljus visar alla dessa minera] i oregelbundet begränsade kom al 

 ytterst vexlande storlek, liggande tätt kringströdda i den af kvarts och fältspat bildade bak- 

 grunden. Fältspat-kvarts-aggregatet visar bär och der isometriska, temligen polygonala 

 former, men oftare är strukturen en annan: man liar i livarandra. gripande, mycket 

 oregelbundet begränsade korn såväl af kvarts som äfven af fältspat. Äfven på de ställen, 

 som få anses representera fältspatanhopningarna, der endast fältspat förekommer och der 

 kornstorleken är betydligt större än i den omgifvandé massan, äfven der är formen icke 

 isometrisk utan fältspatkornen gripa oregelmässigt i hvarann — såsom äfven var fallet hos 

 de minst omvandlade hällen 1 i ntgneiserna söderut. Dessa större fältspätkorn innehålla talrika 

 inneslutningar af epidot, muskovitskelett, kalkspat etc. — Bergarten visar endast obetydliga 

 pressfenomen. — Af de för kontaktmetamorfa bergarter karakteristiska strukturformerna 

 finnas här således endast de skelettartade muskovitfjällen samt en oftast mycket ofullkomlig 

 hornfelsstruktur. 



Hälleflintgneisen i södra ändan af hällen Ö. om Draget erbjuder en helt annan 

 bild. Den är makroskopiskt en svartgrå, ytterst tinkornig bergart utan starkare utvecklad 

 skiffrighet. Under mikroskopet visar den sig vara mycket starkt pressad: kvarts före- 

 kommer endast såsom aggregat, af små regenererade korn, medan fältspaten dels uppträder 

 som större sönderkrossade eller medelstora genom utvalsningen rundade korn, men delvis 

 äfven har gått upp i den finkorniga grundmassan. Öfriga mineral — epidot, biotit och 

 klorit, muskovit — äro reducerade till hälft obestämbara småfjäll. Ett undantag göres 

 dock af en nybildad epidot, hvilken i stora individer förekommer i midten af kvartslinser. 



— Denna »eurit» eller »hälleflintgneis» är således något helt annat än den på Veileön, 

 hvilken ansluter sig till den vanliga typen. Här är det fina kornet, som betingar det 

 »euritiska» utseendet, följden af en sönderkrossning af bergarten, hvilken sönderkrossning 

 tydligen varit helt lokal. 



Till denna bergart sluter sig på det närmaste en från områdets södra del, hvilken 

 hittills icke här blifvit omnämnd. — I »Karlshamn, Skånedelen» (p. 78) säges: »Bland öf- 

 riga förmodade sådana (dislokations-) linier må framhållas den, som, oberoende af berg- 

 arternas skiktställning, antagligen stryker fram längs den nord-sydliga raden af berghällar 

 ett stycke vester om Korseslätt samt vidare mot NNO. längs vestra sidan af mossen vid 

 Tvegöl och de mot Ö. tvärbranta större grånithällarna N. härom. På en sluttande berg- 

 vägg utmed östra sidan af denna sprickdal finnes vid sydvestra ändan af Tvegölsmossen, 

 invid en mindre, på kartan ej utsatt väg, ett som det tycktes temligen tunnt parti af en 

 tät, porfyroidisk bergart, erinrande om randig hälleflinta och alldeles olik traktens hälle- 

 flintgneis. Strukturplanen hos denna bergart stryka i N. 20° O. och stupa 40° mot V.» 



— Den närmare undersökningen af bergarten bekräftar fullständigt De Geees förmodande, 

 att dess bildning skulle stå i samband med en dislokation. Det är nämligen en bergart 

 med större och mindre, starkt sönderkrossade fältspätkorn, liggande kringströdda såsom ögon 

 i en ytterst finkornig och utprägladt parallelstruerad grundmassa af kvarts med grums af 



