starkt undulera 



ide utaläckning. Den 



'i. .ni de nämnda 



mineralen förekomma 



dad epidot. — 1 



bergarten är likvftJ icke 



j att kyartgen fö 



vknmmil s;is(,ni utfyll- 



kl pressad gra.ni 



t. 



KONQL. sv. VET. AKA DEM i BN6 ti ANDUNG AU, BAND 29. 



nagoi. större, oregelbundet formadi kvartskorn 

 gröna biotiten förekommer i böjda individer, 

 magnetit, svafvelkis, titanit, apath och riklig, i 

 mera deformerad än att man på sina ställen kl 

 ning och at1 denna »granitgneis således ar en 



Om det än mellan bergarterna i [fö klack och vid Esperyd just icke finnas så 

 ni.ii |ga likheter, så existera dock mellanled. Et1 sådant är granitgneisen från Oppmanna- 

 bergets midt, hvilken hur tydlig paralle] struktur, större fältspater med höjda genomgångs-- 

 ytor, samt kvarts som visar börjande sönderpressning — men som derjemte förer denna 

 tradiga fältspat», som karakteriserar den yngre-granitrliknande bergarten från Ifö klack. All 

 döma af de talrika insamlade stufferna finnas alla, mellanled i denna öfvergångsserie och, 

 som nämndt, hafva ej heller i fält några gränser mellan de olika varieteterna kunnat upp- 

 dragas. Man torde derför få antaga, att hela det såsom granitgneis markerade området 

 utgör ett enhetligt massiv af en temligen grofkornig granit, af hvilken på Ifön samt Vånga- 

 och Oppmannabergen finnas finkorniga och porfyriska gränsvarieteter. Detta granitmassiv 

 har i sin nordöstra del varit utsatt för starkt, tryck, medan de öfxiga delarna äro lindrigare 

 pressade. — Längst i sydost finnas dock något starkare pressade bergarter i Mörby och 

 Stib)- backar. Här anstår en något parallelstruerad granitgneis, som är rent grå liksom 

 den från Immelns station, till hvilken den äfven ansluter sig genom att dess fältspat icke 

 är »tradig» och genom sin jemförelsevis stora rikedom på mörka mineral och titanit. Den 

 för nämligen ganska mycket grön biotit, litet grönt hornblende, samt rikligt titanit och 

 malm. Apatit och zirkon finnas äfven, liksotn i så godt som alla andra granitiska berg- 

 arter. Bland de sekundära mineralen märkes svafvelkis i kristaller. 



Ett mellanled mellan dessa och de förut beskrifna granitgneistyperna är bergarten 

 i Lille backe vid Fjelkinge. Makroskopiskt är den en ljusröd, något parallelstruerad eller 

 flasrig bergart med stora, obetydligt pressade fältspatindivider, hvilka under mikroskopet 

 visa sig bestå af »tradig fältspat». Kvartsen är delvis krossad; bland de i strimmor 

 uppträdande mörka mineralen märkes utom biotit äfven litet hornblende. Dessutom finnes 

 titanit, zirkon etc. 



En undersökt granitgneis från det lilla skäret Malkvarn, NO. om Hanö, är makro- 

 skopiskt grå-rödlett och något parallelstruerad, här och der ses större mikro klintaflor, hvari- 

 genom den får en viss likhet med Jemshögsgranitens typ. (Vid kusten 17 km. N. derom 

 förekommer »Karlshamnsgraniten»). — Under mikroskopet visar sig bergarten sammansatt 

 af brun biotit, men intet hornblende, vidare riklig titanit, samt apatit. zirkon, magnetit 

 och svafvelkis, förutom kvarts, mikroklin och plagioklas. Den är icke mycket pressad, och 

 står strukturelt Jemshögsgraniten ganska nära. 



Granitgneisen är längs sin gräns mot »jerngneisen» (enligt »Bäckaskog» p. 51) flere- 

 städes liksom »kvartsdränkt». Den är makroskopiskt ljus och finkornig, samt visar sig 

 bestå af en nästan ren kvartsmassa, sammansatt af c:a 0,i mm. stora, isometriska, jemn- 

 stora korn, hvilka icke visa några pressfenomen och således äro nybildade. I denna ligga 

 enstaka, halfmilli meterstora eller mindre, nybildade korn af mikroklin och plagioklas, samt 

 större muskovitfjäll, hvilka visa sig böjda och snedvridna. 



