104 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÄLTET. 



på kartbladet »Glimåkra») föreligger en medelkornig gneis utan ögonstruktur. Under 

 mikroskopet visar sig denna vara en utmärkt representant för Gillesnästypens gneiser, 

 endast medelkornig, under det dessa äro mera finkorniga. Den förer rikligt poikilitiskt 

 hornblende, lika mycket brun biotit, titanit i stora (2 mm.) korn med oregelbundet for- 

 made inneslutningar af ett gulbrunt, af krokiga sprickor genomsatt mineral med svag 

 dubbelbrytning, antagligen ortit, Från epidotskal fria ortitkorn förekomma och äro omgifna af 

 pleokroitiska gårdar, såväl när de ligga i biotit, som i hornblende. Vidare finnes magnetit, 

 stundom med kärnor af svafvelkis, dessutom apatit och zirkon. Ett hålrum var besatt med 

 starkt färgade epidotkristaller och i midten utfylldt med blå flusspat. — De ljusa mine- 

 ralen äro andesin samt underordnadt ortoklas, ingen mikroklin; kvarts förekommer spar- 

 sammare än i Gillesnäsgneiserna. — Strukturen är ganska isometrisk hvad plagioklasen, 

 men icke hvad kvartsen beträffar. 



Att döma uf dessa få undersökta representanter synas denna trakts gneiser erbjuda 

 stora likheter med Gillesnäsgneiserna, såväl hvad mineralsammansättning som hvad struktur 

 beträffar. Det vore kanske vågadt att häraf sluta till ungefärlig öfverensstämmelse i fråga 

 om det omvandlade materialets natur och metamorfosens art. Om en sådan öfverenskom- 

 melse funnes, skulle dessa norrut förekommande gneiser representera ett något mera basiskt 

 sediment, och omvandlingen skulle i främsta rummet bero på kontaktmetamorfos, hvilken här 

 skulle varit ännu intensivare, så att en medelkornig gneistyp uppstått. Ofvanpå kontaktstruk- 

 turen har det senare trycket satt sin struktur, utan att dock alltid kunna utplåna densamma. 



Ännu längre mot norr och nordost möta vi inom Almundsryds och Urshults m. fl. 

 socknar på bladet »Huseby» ånyo hälleflintgneiser. Inom detta område förekomma såväl 

 porfyrer och möjligen porfyrtuffer, som omvandlade kristalliniska skiffrar, hvilka man väl 

 numera skulle kallat hälleflintgneis snarare än hälleflinta. De förra, till hvilka bl. a. 

 »graniten» på Sirkön och hälleflintan på Mossö höra, befinna sig NO. om en linie genom 

 Bergön — Igelön — Frösön; SV. härom vidtager deremot en hälleflintgneis, hvilken ofta full- 

 ständigt öfverensstämmer med Vestanåtypen, såväl makroskopiskt som mikroskopiskt. 



Jag har något studerat denna trakts bergarter på material insamladt vid bladets 

 rekognosering, hufvudsakligen af K. A. Fkedholm 1872, men jag vill icke gå en blifvande 

 närmare beskrifning af mig eller någon annan i förväg. Här må endast påpekas, att 

 inom detta område finnas både eruptiva ytbergarter och kontaktmetamorfa sediment, 

 hvilket är ett företräde framför Vestanåfältet. Dessutom är området, liksom Vestanåfältet, 

 beläget på gränsen mot vestra Sveriges stora »jerngneis»-område, och förhållandet mellan 

 östra och vestra Sveriges urterritorium kan icke fördelaktigare studeras än på ett ställe 

 der en hälleflintformation uppträder på sjelfva gränsen. 



Oin den skarpa gränsen mellan östra och vestra Sveriges urterritorium. 



I sin uppsats om Vestanåkonglomeratet framhåller De Geer det särskilda intresse, 

 som Vestanåskiffrarnas studium har på grund af deras läge utmed gränslinien mellan 

 vestra Sveriges enformiga jerngneisonwåde och östra Sveriges vexlande, af granit, hälle- 

 flinta och gneis sammansatta berggrund. Dr Geer söker förklara denna skarpa gräns 



