satra Sveriges gneisformati 



m är yngre än och öfver 



agrar 



Strax derpå behandlade 



A. <;.' Nathokst samma 



fråga 



förklara orsaken till den 



skarpa gränsen mellan söd 



ra S\ 



iuin . ' Natiioest anser: 



at1 östra Sveriges granito 



mråd< 



rande gneisen. .Men orsak 



'ii lill den skarpa gränsei 



mell 



KONGL. SV. VET. AKADEMIENS IIANDLINGAB. i:\mi 29. \:n 4. L05 



genom antagandel atl 



SiVériges granitforraati 



u|)]>s.iis Ett försök ! 



vestra och östra urterritorium». ] Natiioest anser: att östra Sveriges granitområde ft 



sätter under den ifråga 



båda områdena beror enligt min mening icke derpå, att gneisen endasl aflagrats i vester, 



ulan på den omständigheten, att denna gräns fortgår längs en kolossal förkastning, på 



/ir,ns vestra sida lagren äro sänkta. Ursprungligen skulle följaktligen gneisen äfven haiva 



sträckt sig öfver östra Sverige, från bvilket område den likvissi blifvil borteroderad, sa 



.ill graniten blifvit blottlagd; 



Nathokst har på den håna upps.-its åtföljande kartskissen låtit den antagna disloka- 

 tionsliiiien framgå tvärs igenom Vestanåfältet — från Sölvesborgstrakten till Huskvarna vid 

 Yettern. - Såsom vi hafva sett, finnes det emellertid inom Vestanåfältet icke någon skarp 

 giräns mellan områden med östra, och ined vestra Sveriges karaktärer, än mindre någon 

 förkastning af sådant slag. Man skulle kunnat förmoda att, om en sådan gräns här funnes, 

 den skulle framgå mellan »jerngneisen» och glimmerkvartsitlagret. Men efter allt att döma 

 tinnes det icke någon genetisk motsats mellan hälleflintgneisen på östra sidan af kvartsit- 

 lagret och »jerngneisen» närmast vester derom, utan de synas tvärtom härstamma från 

 ungefär samma aflagring; vidare uppträda, såsom jag sökt göra sannolikt, graniter inom 

 begge. — Granitgneisen är skarpt skild från hälleflintgneisen och begränsas möjligen i öster 

 af en mindre veckförskjutning (jfr. p. 102), men man kan dock påstå, att »den skarpa gräns- 

 linjen mellan östra och vestra Sverige» icke kan finnas här, der Nathoest framdragit den 

 »ungefärliga; gränslinien. Men längre norrut synas ju de hitttills gjorda undersökningarna 

 ådagalägga att den är skarpare markerad, och det är derför tänkbart, att den framgår vester 

 om Vestanåfältet, inom det ännu icke undersökta området — såvida den icke mot söder 

 småningom utjemnas, 3 i hvilket fall man skulle kunna tänka sig, att den eventuella förkast- 

 ningslinien just representerades af förskjutningen i närheten af kvartsitlagrets vestra gräns. 



Nathoksts förmodan ätt den skarpa gränsen skulle bero på en väldig förkastning 

 förklarar tvifvelsutan flere förhållanden på ett utmärkt sätt. Men eftersom jag kommit att 

 beröra detta för vårt lands urbergsgeologi så intressanta ämne, må det tillåtas mig att 

 förslagsvis framställa en afvikande åsigt om hvilket parti, som, i fall denna stora förkast- 

 ning egt ruin, har sjunkit i förhållande till det andra. 



Nathorst anser att den vestra sidan sjunkit af följande grunder. 



1. Derför att graniterna icke genomsätta jerngneisen och således antingen äro äldre 

 än gneisen, som aflagrats på dem, eller också äro yngre, men intruderade endast i jern- 

 gneisens undre lager. I begge fallen fordras jerngneisens borteroderande för att blott- 

 lägga granitformationen, och, då den största erosionen träffat den icke sänkta delen, bör 

 det vara jerngneisområdet, som blifvit sänkt. 



1 Geol. Fören. Förli. S, p. 95 (1886). 



- -Jordens Historia», p. 570. (Stockholm. 1892). 



3 COHEN und Deecke draga ut förkastningslinien ända ned till vester om Bornholm, som de betrakta 

 som en fortsättning af östra Sveriges granitområde. (Feber das krystalline Grundgebirge der Insel Bornholm»,, 

 p. 40. Aftryek ur IV Jahresbericht der Geogr. Ges. zu Greifswald). 



K. Sv. Vet Aknd. Handl. Hnu.l 29. N ; o 4. 14 



