106 BÄCKSTRÖM, VESTANÅFÄLTBf. 



2. »Det är en allmän regel, att eruptiverna uppträda just inom de sänkta partierna 

 af berggrunden. Att hyperiterna uteslutande förekomma vester om den stora disloka- 

 tionslinien är — — följaktligen en nödvändig följd af det vestra områdets sänkning och 

 blir på samma gång ett bevis för att den antagna sänkningen verkligen egt rum.» 



Efter min uppfattning finnas emellertid goda skäl att antaga, att, om någon för- 

 kastning egt rum, det skulle varit den östra sidan som blifvit sänkt. Skälen äro följande. 



1. Såsom Nathorst framhåller är det en allmän regel, att eruptiverna uppträda 

 just inom de sänkta partierna af berggrunden. l Nu finnas, efter hvad man hittills vet, 

 inom vestra Sveriges jerngneis icke några andra eruptiver än några hyperitförekomster, 

 hvilka måste anses obetydliga i jemförelse med de enorma massor af djup- och yteruptiv, 

 företrädesvis af granitfamiljen, hvilka till öfvervägande grad bilda berggrunden inom östra 

 Sverige. När Nathorst uppställde sin teori kände man icke att hälleflintorna till stor 

 del voro eruptiva ytbergarter; det är möjligt att, om detta varit bekant, hans uppfattning 

 blifvit en annan. Dock skulle väl östra Sveriges graniter kunnat anses uppväga hyperiterna. 

 — Efter den här framställda uppfattningen skulle således östra Sveriges granitområde icke 

 fortsätta in under jerngneisen, utan graniterna skulle vara inskränkta till den sänkta östra 

 delen, der de genombrutit den äfven här såsom underlag befintliga jerngneisformationen. 



2. Inom östra Sverige förekomma jemte graniterna, såsom bl. a. O. Nordenskjöld 

 framhållit, bergarter, såväl eruptiva som sedimentära, hvilka bildats vid jordytan. Det 

 senaste exemplet på dessa är Vestanåfältets hälleflintgneis och den deri öfvergående gneisen, 

 men bergarter af denna typ uppträda på flere ställen inom östra Sverige, och äro äldre 

 än åtminstone en del af graniterna. Inom syclvestra Sveriges typiska jerngneisområde åter 

 uppträda inga ytbergarter 2 utan den enformiga jerngneisen herrskar, en bildning som af 

 Törnebohm och Hummel ansetts för den äldsta vi hafva i vårt land, och som också visar 

 en egenskap som man a priori kan vänta hos de äldsta gneiserna, nämligen en ganska 

 stor enformighet i materialet, samt framförallt en jemnhet i metamorfoseringen på olika 

 ställen, som visar att metamorfosen är en regional metamorfos och icke är bunden vare 

 sig till några dislokationslinier eller till någon speciell djupbergartskontakt. Den typiska 



jerngneisen» med sin om de kontaktmetamorfa bergarternas strukturtyp närmast erinrande 

 struktur är just en sådan bergart, som bör framkomma genom fortgående erosion af en 

 horst, en bergart som aldrig normalt kan ligga öfver oförändrade porfyrer eller jemförelse- 

 vis lindrigt förändrade eruptiva eller sedimentära ytbergarter. 



Nathorst framhåller att hans förklaringsförsök endast får betraktas såsom en hypotes. 

 Under de tio år som förflutit sedan hans uppsats publicerades har frågan högst obetydligt 

 bragts närmare sin lösning. Så har Stolpe genom undersökningarna på bladet »Nydala» 

 kunnat visa, att på nere spridda ställen i trakten af den förmodade dislokationslinien starkt 

 pressade protogingneiser förekomma, men någon specielt härpå riktad utredning har dock 

 ännu icke publicerats. — Det är att hoppas att det intresse frågan om orsaken till den 

 starka kontrasten mellan östra och vestra Sveriges urbergsområde erbjuder, snart skall för- 

 anleda närmare undersökningar för utredande af huru skarpt markerad gränslinien mellan 

 områdena är, samt eventuelt om en stor förkastning der har egt rum. 



1 Ett utmärkt exempel härpå är Kristianiafältet. 



2 Jfr. dock p. 93 — 94. 



