KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:o 2. 71 
bast, ligga närmare den undre ytan och äro skilda från palissadväfnaden genom 
svampparenchymets öfversta cellrad. 
Litsea rubra Blume. 
Blad ganska stora, men tämligen tunna, läderartade. 
Epidermis tämligen storcellig, utan klyföppningar på öfre bladytan, med ej syn- 
nerligen tjock yttervägg och raka mellanväggar; öfre epidermisceller fyllda af ett 
brunt innehåll och på såväl tvärsnitt som ytsnitt vanligen större än de undre, ehuru 
de beträffande ytans storlek i den grad variera, att en sådan cell kan täcka ända till 30 
palissadeeller, under det en annan täcker endast 6. I någon mån beror detta för- 
hållande äfven på den mycket olika storleken af palissadecellerna 1 tvärsnitt. I syn- 
nerhet äro öfverhudcellerna öfver de minsta kärlknippena, när de äro genomgående, 
mycket små och ej långsträckta såsom öfver de gröfre nerverna. I öfre ytans epi- 
dermis finnas talrika grupper af 6—10 i rosett anordnade, stora och aflånga celler, 
som utstråla från en såsom det på ytsnitt förefaller central rundad, strukturlös skifva. 
Dessa rosetter betäcka de i palissadväfnaden befintliga sekretceller och slemkaverner, 
som framträda såsom genomskinliga punkter i mesophyllet. Enär de ej sträcka 
sig ut till öfverhudens yta, utan gränsa till insidan af epidermis, kunna de skiflika 
partierna ej utgöra dessa organs yttre vägg. Det har också förefallit som om 
ifrågavarande parti härledde sig från en i utvecklingen efterblifven och af de omgif- 
vande cellerna sammantryckt epidermiscell. Dessa epidermoidala bildningar erinra 
om dem hos Sonneratia caseolaris Engl. (AREscHouG II, s. 68. Taf. XIII, fig. 
15, 16) och bland Laurineerna hos Umbellularia californica (SOLEREDER, a. St. S. 
793), dock med den skilnaden, att sekretcellerna hos dem ansetts tillhöra epidermis. 
Cellerna i undre bladytans epidermis hafva ofta en hvälfd yttervägg samt ett 
vattenklart innehåll, och denna epidermis förstärkes af ett eller tvänne lag hypoderna, 
hvars celler hysa en brun cellsaft och äro, sedda från ytan, polygonala och merändels 
större än själfva epidermiscellerna, utan andra mellanrum än dem för klyföppningarne. 
Sedda från ytan äro de andhålorna omgifvande hypodermacellerna stundom något 
bågformigt krökta. Klyföppningarne äro ganska glesa och ligga i grunda fördjupningar, 
som kommit till stånd därigenom, att de bicellerna närmast omgifvande epidermis- 
cellerna något höjt sig öfver dessas yta. Bicellerna, parallela med springan, hvälfva 
sig högt upp öfver slutcellerna och äro utdragna i hvar sitt utskott, hvilka båda 
konvergera och sålunda bilda en smal ingång till en yttre andhåla, hvilken ingång på 
ytsnitt, sedd från utsidan, ter sig som en tjock, smal och oval ring, som döljer själfva 
slutcellerna. Bicellerna omfatta äfven till någon del slutcellernas undre sida. I följd 
af de senares läge och ringa storlek är det förenadt med stora svårigheter att vinna 
en exakt föreställning om slutcellernas form. De tyckas emellertid i tvärsnitt vara 
nästan halfmånformiga med de konkava sidorna vända mot springan, afsmalnande 
mot båda ändarne, upprättstående samt tjockväggiga och hafva någon tillstymmelse 
till såväl ytter- som innamlister. I öfre epidermis äfvensom i hypodermat finnas 
