KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:0 2. 125 
som närmast torde motsvara palissadväfnaden i typiskt dorsiventrala blad, upptaga 
ungefär hälften af mesophyllets höjd. Men vanligen äro cellerna i den öfre och ej 
sällan äfven i den undre raden en eller flera gånger septerade, i följd hvaraf den ur- 
sprungliga anordningen i tvänne rader kan blifva mer eller mindre rubbad. GCellerna 
i den öfre raden äro vanligen nära dubbelt högre än i den undre och i så fall blir 
deras höjd ungefär 8—10 gånger större än bredden, ehuru det, i synnerhet emellan 
de gröfre kärlknippena, äfven kan förekomma, att cellerna i den undre raden äro lika 
höga som cellerna i den öfre. De äro i dessa båda rader regelbundet cylindriska och 
stå nägon gång genom små utskott från mellanväggarne i sidoförbindelse med hvar- 
andra. I tvärsnitt hafva de i bägge raderna en nästan rund eller polygonal omkrets 
och äro tämligen vida, så att hvarje öfre epidermiscell täcker endast 2—3 celler. De 
båda närmast den undre epidermis liggande lagens celler äro likaledes palissadlika, 
men utgöra endast '/s—"/s« af hela mesophyllets höjd, emedan deras egen höjd på 
tvärsnitt knappt är mer än dubbelt större än bredden. Nidoutskotten mellan dessa 
celler äro äfven större och talrikare än i den öfre palissadväfnaden, i följd hvaraf 
äfven luftrummen blifva talrikare och själfva cellerna i tvärsnitt runda. I de fyra 
eller stundom endast trenne mellersta lagen hafva cellerna på tvärsnitt genom blad- 
skifvan en mycket växlande form, i det de äro än mer eller mindre palissadlika än 
aflånga, horisontalt sträckta och med i följd af från dem utgående utbuktningar ore- 
gelbunden omkrets än rundade. På ytsnitt äro de sällan runda, utan vanligen af- 
jånga och åtskilda genom mindre luftrum. 
Kärlknippena. De större bland dem äro genomgående, omgifvas at hårdbast 
och hafva i vekbastet de för familjen karakteristiska hartsgångarne, hvarjämte deras 
kärlgrupp ligger närmare den undre bladytan. De något mindre, men dessa i storlek 
närmast kommande kärlknippena sträcka sig visserligen upp till öfre epidermis och 
hafva hårdbast på sin öfre sida, men gränsa med sin undre sida till den assimila- 
toriska väfnaden, hvarjämte deras kärlgrupp befinner sig på ungefär samma afstånd 
från den öfre och den undre bladytan. De minsta gränsa intill undre raden af den 
öfre palissadväfnaden, andra åter igen till inre raden af samma vätnad i den undre 
bladytan. 
Bauhinia elongata Korth. 
Småblad tämligen stora, tunna, något läderartade. 
Epidermis småcellig, med tunn, granulerad och något hvälfd yttervägg på båda 
bladytorna, utan klyföppningar på den öfre, hvars celler äro i tvärsnitt dubbelt högre 
än den undres och, sedda från ytan, äfven märkbart större, tämligen regelbundet 
polygonala. De undre epidermiscellerna på ytsnitt med buktiga mellanväggar. Klyf- 
öppningar ej synnerligt talrika, sedda från ytan små, smala och aflånga, omgifna af 
tvänne med springan parallela biceller, hvilkas från springan vända väggar äro buktade; 
deras slutceller på tvärsnitt ovanligt små, runda och tämligen tjockväggiga, liggande 
i undre kanten af bicellerna, som hvälfva sig öfver dem och äro utdragna i smala 
utskott, liknande ett par ytterlister. Slutcellerna sakna lister och hafva en rundad 
hålighet. 
