KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:0 2. 143 
långt nedanom dessas insida, hvarjämte bicellerna äfvenledes äro inåt förlängda lika 
mycket som slutcellerna. Dessa senare hafva i tvärsnitt en mycket aflång form och 
en nästan fyrkantig hålighet, äro mycket tjockväggiga samt försedda med tvänne 
tjocka, nästan raka och framåtriktade ytterlister, XXI, 10, a, och tvänne mycket 
små, likaledes framåtriktade innanlister, fig. 10, b. 
På undre bladytan finnas spetsiga, af en rad tjockväggiga och med ett brunt 
innehåll fyllda trichom, hvilka vid basen omgifvas af en rosett mindre epidermis- 
celler, från hvilkas ytterväggar tjocka kutikularstrimmor i alla riktningar utstråla. 
Innanväggen af trichomets nedersta cell ligger i jämnhöjd med innanväggen af epider- 
mis och dess sidoväggar sluta sig omedelbart intill mellanväggarne af de omgifvande 
epidermiscellerna, men själfva cellen höjer sig högt upp öfver ytan af epidermis. 
VESQUE (II, pag. 41, figg. 43, 44) beskrifver och afbildar liknande hår hos ett par 
andra Anonacéer och anser dem vara karakteristiska för denna familj. Äfven på 
öfre bladytan finnas, i synnerhet öfver kärlknippena, trichomlika bildningar, som öf- 
verensstämma med dessa i det hänseende, att de vid basen omgifvas af en rosett 
små, på ytterväggen med radierande kutikularstrimmor försedda celler, men skilja 
sig från dem därigenom, att de utgå från små fördjupningar i epidermis och föga 
höja sig upp öfver dennas yta och bestå af endast en cell, som upptill är mycket 
tjockväggig, afrundad eller något plattad och som är fylld med ett grumligt innehåll. 
Från ytan betraktad, har denna bildning i spetsen en rund öppning... Att ifråga- 
varande bildningar äro af trichomatisk natur, torde vara otvifvelaktigt, antingen de 
nu redan från början haft samma form, som på de fullt utvecklade, äldre bladen, 
eller de ursprungligen haft samma byggnad som trichomen på undersidan, och deras 
öfre del slutligen torkat och försvunnit. TI förra fallet synes det ganska antagligt, 
att de fungera som hydathoder, men äfven 1 senare kan det vara möjligt, att den 
undre persisterande delen öfvertagit en sådan funktion, enär den ej bär prägeln af 
en i utdöende stadd bildning. Först en noggrann undersökning af växten i lefvande 
tillstånd kan gifva säker upplysning i denna fråga. 
Mesophyllet nästan likformigt, tämligen storcelligt, ungefär 7—38 celler högt, 
XXI, 2. dCellerna i de båda öfversta lagen äro, i synnerhet i det öfversta, regel- 
bundet anordnade i horisontala rader och stå tämligen tätt tillsammans. TI den öf- 
versta äro cellerna mer sträckta i en mot bladytan vertikal riktning och hafva un- 
dulerade mellanväggar, men deras höjd är sällan märkbart större än bredden. På 
ytsnitt, XXI, 4, äro de polygonala, men i förhållande till cellerna i öfre epidermis 
ej större, än att hvarje epidermiscell kan täcka 5—96 sådana celler. I det näst un- 
dre laget äro cellerna ofta mer sträckta i horisontal riktning och äfven på ytsnitt, 
XXI, 5, mera aflånga, ofta något krökta, till och med försedda med mindre utbukt- 
ningar. Dessa båda cellrader torde kunna sägas motsvara palissadväfnaden i dorsi- 
ventrala blad. Hela den öfriga, undre delen af mesophyllet är en mycket lakunös 
väfnad, hvars luftkamrar kunna sträcka sig till och med från det öfversta, subepi- 
dermoidala cell-laget ända ned till undre epidermis, hvars inre yta på långa sträckor 
kan gränsa intill luftkamrar. I följd häraf komma på tvärsnitt genom bladskifvan 
cellerna att blifva anordnade i vertikala rader. När någon gång på tvärsnitt en mera 
