KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:O 2. 159 
svampparenchym, att dess celler äro öfvervägande utvecklade i en med bladytan mer 
eller mindre parallel riktning, hvarigenom de få en jämförelsevis stor yta, såsom för- 
hållandet äfven är med de hyflika svampparenchymeellerna. Och antalet af under- 
sökta arter torde vara tillräckligt stort för att däraf draga den slutsatsen, att svamp- 
parenchymeeller med stor horisontal yta äro öfvervägande i bladen af tropiska väx- 
ter, som lefva under inflytande af de för den tropiska zonen typiska yttre för- 
hållandena, 1 synnernet om man tillika tager i betraktande, att den svampparenchy- 
met motsvarande väfnaden hos grupperna 10 och 11, stundom äfven hos gr. 9, består 
af båg- eller skiflika celler. 
Svampparenchymcellernas i nyss anförda fall starka utveckling i en med blad- 
ytan oftast parallel och sålunda horisontal riktning medför, såsom STAHL (II, s. 868) 
redan påvisat, den fördelen, att växten bättre förmår tillgodogöra sig det ljus, som 
genom palissadväfnaden nedtränger till svampparenchymet och som i följd af absorb- 
tion i den förra väfnaden endast till någon del kommer den senare till godo. Svamp- 
parenchymeellernas jämförelsevis stora yta bereder också tillräckligt utrymme för 
kloroplasterna att 1 större antal rangera sig utmed cellernas öfre och undre väggar, 
hvarest de bättre äro i tillfälle att absorbera ljusstrålarne. Också hafva hos alla de 
här undersökta och till i frågavarande grupper hörande växterna kloroplasterna åt- 
minstone vid tillfället för undersökningen innehaft ytställning. Tillika utmärka sig 
de typiska skuggväxterna, hvilkas blad med hänsyn till ljustillgången kunna sägas 
befinna sig under ungefär liknande förhållanden som svampparenchymet i dorsiven- 
trala blad, genom samtliga mesophylleellernas platta form. Företrädesvis äro i sådant 
afseende Ormbunkarne synnerligen belysande (F. ÅRESCHOUG, I, s. 9—11), enär hos 
alla de i skugga lefvande arterna bladens hela grundväfnad är förvandlad i svamp- 
parenchym, hvars celler hafva en mycket stor ytutbredning, under det bladen af ar- 
ter, som växa på öppna, soliga ställen. hafva ett väl utveckladt palissadparenehym 
i bladens öfre sida. 
På palissadeellernas form utöfvar ljuset utan tvifvel ett direkt inflytande, ehuru 
den därför erforderliga ljusintensiteten säkerligen kan vara mycket olika för olika ar- 
ter. Men det är däremot sannolikt, att ljuset endast indirekt inverkar på svamp- 
parenchymeellernas form, nämligen i följd af den minskade ljusintensiteten. I för- 
fattarens afhandling öfver anläggningen och utvecklingen af bladets cellväfnader (F. 
ÅRESCHOUG, I) har nämligen påvisats, att celldelningen längre fortgår i de för ljuset 
mest utsatta, således de perifera partierna af bladet, i synnerhet i den öfre sidan, 
ehuru äfven fast, mindre lifligt, i den undre bladytan, så att den tidigast afstannar i 
bladets inre massa. Då nu en förstoring af cellerna samtidigt äger rum, hvarigenom 
en ytförstoring af bladets såväl öfre som undre sida föranledes, så äger samtidigt en 
sträckning af cellerna rum i bladets inre meristem och slutligen, sedan celldelningen 
i undre ytan afstannat, äfven i denna. Såsom en följd af denna cellernas sträckning 
aflossna dessa ställvis från hvarandra, och intercellularrum börja bildas. Då utbukt- 
ningar från svampparenchymeellerna uppkomma, sker det på sådant sätt, att vid 
cellernas delvisa aflossnande från hvarandra vissa väggpartier starkare adherera vid 
tillgränsande cellväggar, hvarigenom cellerna vid intercellularrummens utvidgning på 
