160 ARESCHOUG, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 
sådana väggpartier utdragas i större eller mindre utskott. Måhända står äfven bla- 
dens, af HABERLANDT (I. s. 117) skildrade, hastiga utveckling ur knopparne hos 
tropiska träd i nära samband med den ansenliga, på cellernas sträckning beroende 
ytförstoringen af bladen. En jämförelse i dessa hänseenden med blad hos träd från 
kallare luftstreck torde komma att gifva stöd åt en sådan förmodan. 
De blad, hvilkas svampparenchym tillhör någon af de typer, som nu särskildt 
utgjort föremål för vår uppmärksamhet, tyckas sålunda, att döma af denna väfnads 
organisation, vara tillpassade för svagare belysning, nämligen i så afseende, att deras 
svampparenchym i följd af cellernas form lättare förmår att tillgodogöra sig äfven 
svagare ljus. Eller också hafva de ett så stort behof af ljus, att äfven vid intensiv 
belysning särskilda förändringar 1 bladens organisation blifva nödvändiga i och för 
åvägabringandet af tillräcklig ljusabsorption. I betraktande af den utomordentligt 
yppiga vegetation, som den tropiska naturen under vanliga förhållanden frambringar, 
och den skarpa täflan om ljus, som däraf blifver en följd, tyckes emellertid det förra 
antagandet hafva större sannolikhet för sig. 
Då transpirationens större eller mindre liflighet under samma yttre, på denna 
process inverkande förhållanden och med i öfrigt ungefär samma organisation, hufvud- 
sakligen regleras af svampparenchymets byggnad, så bör med ganska stor bestämdhet 
kunna antagas, att blad med ifrågavarande former af svampparenchym i allmänhet 
äro de kraftigaste transpirationsorganen. Allra mest gäller detta om sådana blad, 
som utmärka sig genom ett hyflikt och därnäst genom ett båglikt svampparenchym. 
Väsendtligt olika är i dessa hänseenden förhållandet med de dorsala bladen, i 
hvilka mesophyllet i sin helhet är mer eller mindre fullständigt ombildadt till ett 
palissadparenchym. Af de här undersökta växterna höra 14 arter till denna typ, 
och till dem sluta sig 20 andra arter, hvilkas blad bilda en öfvergång mellan den 
dorsiventrala och den dorsala typen. VWVOLKENS (a. st.) har redan förut anmärkt 
denna bladbyggnad hos några ökenväxter och äfven SOLEREDER (a. st.) anför enstaka 
växter med sådana blad inom åtskilliga familjer. I allmänhet utmärka sig de dor- 
sala bladen genom ett småcelligt, kompakt och på vatten jämförelsevis fattigt meso- 
phyll, som är rikt på kloroplaster. Endast Scevola Lobelia (sid. 121) utgör häri- 
från ett undantag i så afseende, att dess mesophyll är mera storcelligt och den inre 
centrala delen af denna väfnad vattenrik och i saknad af kloroplaster, således om- 
bildad till verklig vattenväfnad. Också uppgifver DE VRIESE (a. st. s. 20) denna 
art vara '"fstirps eximie maritima." Att samme författare tillskrifver denna växt hinn- 
aktiga blad ("foliis membranaceis”, s. 20), hvilket väl näppeligen torde vara fal- 
let hos någon halofyt, måste sannolikt bero på en felaktig användning af termen. 
Förmodligen är meningen den, att bladen äro tunna i jämförelse med dem af flere 
andra, till samma släkte hörande arter. Ty de af mig undersökta bladen voro gan- 
ska tjocka. Den förmodan ligger sålunda nära till hands, att de i början tunna bla- 
den slutligen uppnå en större tjocklek och att således hos denna halofyt samma förhål- 
lande äger rum som hos Mangroveväxterna (F. ArREscHouG, If), hos hvilka vatten- 
väfnaden i äldre blad blifver allt mäktigare. Skulle så vara förhållandet, hafva bla- 
den af denna växt i början varit bilaterala med ett inre, mer eller mindre rundceel- 
