KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:o 2. 161 
ligt svampparenchym, hvars celler småningom antagit palissadform. De skulle i så 
fall tillhöra en annan typ än de öfriga dorsala bladen. 
Det bör knappast kunna råda något tvifvel om, att dorsala blad äro tillpas- 
sade för en intensiv belysning, liksom äfven att det är ljuset, som gifvit impul- 
sen till mesophyllets förvandling i palissadparenchym. STAHL (II, s. 868) anför 
flera exempel på ljusets inflytande vid uppkomsten af palissadceller. Bland dessa 
exempel förtjänar i synnerhet anföras Lactuca Scariola, hvars blad på soliga loka- 
ler genom en nära bladets bas försiggående torsion komma att intaga en vertikal 
ställning, hvarvid mesophyllet i sin helhet förvandlas i palissadparenchym, men på 
skuggiga ställen, där endast diffust ljus uppifrån erhålles, förblifva horisontala, hvar- 
vid hela mesophyllet kan öfvergå till svampparenchym. Bland de nordiska träd, 
hvilkas blad författaren varit i tillfälle att undersöka, har endast en art, nämligen 
Salix alba, XVII, 1, dorsala blad, och dessa äro i följd af de korta bladskaftens 
vridning likaledes vertikalt ställda, under det de horisontala bladen hos alla öfriga, 
af mig undersökta arter af samma släkte äro dorsiventrala. I mina undersökningar 
öfver anläggningen af bladets cellväfnader (F. AREsSCHOUG, I) har ådagalagts, att cell- 
delningen i de unga bladen längst fortfar i de båda för ljuset mest utsatta ytorna, 
således i horisontala blad längst i den öfre, och att denna process i det meristem, som 
skall bilda palissadväfnaden, mest försiggår genom väggar, som äro orienterade lod- 
rätt mot bladytan och således i de infallande ljussträålarnes riktning. Då nu tillika 
cellernas sträckning öfvervägande äger rum i samma riktning, så få palissadcellerna 
på ytsnitt genom bladskifvan en liten yta i jämförelse med svampparenchymets cel- 
ler. Och då tillika det intercellulära systemet är i allmänhet föga utveckladt, så blifva 
de dorsala bladen mindre kraftiga transpirationsorgan än de dorsiventrala, hvilket 
sannolikt länder växter, som äro direkt utsatta för ett intensivt solljus, till fördel. Ett 
märkligt undantag bilda emellertid Pterospermum Heyneanum (sid. 120) och Conna- 
rus gibbosus (sid. 111), i hvilkas blad det intercellulära systemet är starkt utveckladt. 
De blad, som bilda öfvergången emellan dorsiventrala och dorsala blad, ut- 
märka sig i allmänhet genom ett svampparenchym, hvars celler på tvärsnitt genom 
bladskifvan äro än runda än mer eller mindre sträckta i vertikal riktning, i se- 
nare fall närmande sig den palissadlika typen, och på ytsnitt likaledes mer eller mindre 
rundade dock ej sällan med antydan till utbuktningar. I bladen af Eugenia 
caryophyllea (sid. 130) och Celastrus scandens (sid. 131) äro dessa utbuktningar 
större och själfva cellerna på ytsnitt mer förlängda och ofta något krökta, hvarige- 
nom de blifva mer eller mindre båglika. Enär de runda cellerna 1 denna väfnad på 
ytsnitt hafva en mindre yta än svampparenchymeellerna i bladen af de till grupperna 
2, 3 och 4 hörande växterna, äro sannolikt de med rundeelligt svampparenchym för- 
sedda bladen svagare transpirationsorgan. Också är i sådana blad det intercellulära 
systemet merändels jämförelsevis mindre utbildadt. Ett anmärkningsvärdt undantag 
i detta hänseende utgöra likväl Bauhinia elongata (sid. 1235) och Anona muricata, 
(sid. 126) i hvilkas blad talrika och ovanligt stora luftrum förefinnas. 
Detsamma är i afseende på svampparenchymet äfven förhållandet med sådana 
dorsiventrala blad, som hafva ett rundcelligt eller kantigt svampparenchym. Om 
EK. Sv. Vet, Akad. Handl, Band 39. N:o 2. 2 21 
