162 ARESCHOUG, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 
nämligen inga andra vattenafdunstningen befordrande moment tillkomma, så transpi- 
rera sådana blad under samma förhållanden mindre än de dorsiventrala blad, som 
utmärka sig genom ett hyflikt, båglikt, skiflikt eller taggigt svampparenchym, såvida 
ej hos de senare skulle förekomma andra organiska anordningar, som förmå minska 
ifrågavarande process. Ty en uppmärksam iakttagare skall ofta ej blott i fråga om 
vattenafdunstningen utan äfven då frågan gäller andra organiska processer finna, att 
hos samma växt kunna förekomma strukturförhållanden, som föranleda motsatta 
verkningar. En dylik disharmoni torde i de flesta fall bero på ärftlighet (F. AÅRE- 
scHoUuG, III, s. 216—218) och hindrar ingalunda, att t. ex. transpirationen försiggår 
hos olika växter i afseende på kvantiteten afdunstad vattengas till det omfång, som 
under bestående förhållanden kan för hvarje växtart vara förmånligast. 
De s. k. ventrala bladen jämte mellanformerna mellan dem och de dorsiventrala 
utmärka sig i allmänhet genom ett storcelligt och vattenrikt mesophyll, hvars celler 
på samma gång äro fattiga på kloroplaster. Den förmodan ligger nära till hands, 
att dessa blad äro skuggblad af växter, hvilkas blad vid en starkare belysning skulle” 
blifvit dorsiventrala, hvilket emellertid endast genom undersökning på ort och ställe 
kan med någon säkerhet afgöras. Det förefaller likväl författaren, som om ifråga- 
varande blad skulle vara typiska. Ty skuggblad utmärka sig genom iögonfallande 
glescellighet, hvilket ej kan sägas vara fallet med de här anförda ventrala bladen. 
Ej heller förete skuggblad någon större rikedom på vatten. I de ventrala bladen 
torde sannolikt storcelligheten vara föranledd af den betydliga kvantitet vatten, 
som absorberas af cellerna och ej kan aflägsnas genom transpirationen. Förmodligen 
tillhöra sådana blad växter, som under normala förhållanden lefva i skugga. Också 
äro cellerna i mesophyllets samtliga cell-lag med undantag af det eller de allra öfver- 
sta vanligen skiflika eller båglika. Betydligt afvikande i afseende på bladstrukturen 
är Flacourtia inermis (sid. 158), hvilkas blad hafva ett småcelligt, föga vattenrikt, 
men talrika kloroplaster innehållande mesophyll. Det är också troligt, att dessa blad 
snarare äro dorsiventrala eller bilaterala, ehuru palissadparenchymet, att döma af 
cellernas läge, genom talrika tvärdelningar kommit att bestå af nästan isodiametri- 
ska celler. 
Hos dessa växter är dessutom hypodermoidal vattenväfnad ej ovanlig. Men 
därjämte hafva hos flera af dem iakttagits inrättningar, som sannolikt fungera såsom 
hydathoder och som äro än glandler, såsom hos Fagr&a crassifolia (sid. 140), Ardi- 
sia sp. (sid. 148) och Jacquinia sp. (sid. 152) eller andra trichombildningar, såsom 
hos Vernonia el&x&eagnifolia (sid. 139) och Goniothalamus costulatus (sid. 142) än 
måhända vattenklyföppningar, t. ex. hos Codixum sp. (sid. 151). Äfven inom öf- 
riga, här afhandlade grupper hafva stundom iakttagits inrättningar, som måhända 
kunna vara hydathoder. Så t. ex. finnas på undre sidan af bladen hos Alchornea 
ilicifolia (sid. 97) s. k. lenticellhydathoder (F. ARrREscHouG, II, s. 38 och följ.), be- 
stående af en grupp vattenuppsamlande, palissadlika celler. Också tyckes bladbygg- 
naden gifva vid handen, att denna växt är en halofyt. I bladen af Sapium Lauro- 
cerasus (sid. 52), som har ett vattenrikt svampparenchym, finnas äfven egendomliga, 
hydathodlika bildningar, i någon mån liknande dem, som förekomma i bladens såg- 
