164 ARESCHOUG, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 
väfnaderna i bladen. I ännu högre grad måste detta vara fallet med de tropiska bla- 
den. Redan hos epidermis, i synnerhet på öfre bladytan, framträder på flerehanda 
sätt denna väfnads betydelse i berörda hänseende, och detta beträffande ej blott för- 
bindelsen mellan epidermiscellerna själfva, utan äfven skyddet för de inre väfnaderna 
mot yttre ingrepp af mekanisk natur. Sålunda har denna väfnad ofta en tjock yt- 
tervägg, kan ej sällan vara mycket småcellig och hafva undulerade mellanväggar, 
hvarjämte dess celler stundom äro mycket höga, mer eller mindre palissadlika, allt 
anordningar, som i detta hänseende äro af betydelse. I bladen af ganska många 
tropiska växter förstärkes dessutom öfverhuden med ett hypoderma antingen endast 
i den öfre eller i båda bladytorna, i hvilket senare fall det är mäktigare i den öfre. 
Visserligen fungerar hypodermat i första rummet såsom vattenväfnad, hvilket emellertid 
ingalunda utesluter möjligheten af att det på samma gång kan bidraga till att för- 
stärka öfverhuden 1 dess uppgift att vara ett skydd för de inre väfnaderna i det af- 
seende, hvarom här närmast är fråga. 
Äfven i mesophyllets konstruktion kunna finnas förhållanden, som utan tvifvel 
hafva sin betydelse såsom skyddsanordningar 1 samma syfte. Hvad palissadväfnaden 
beträffar, så tala åtskilliga omständigheter för denna uppfattning, nämligen i så måtto 
att ju tätare hopstående och ju högre och smalare palissadeellerna äro, desto mera 
motståndskraftig mot yttre mekaniska krafters inverkan blifver själfva väfnaden, och 
detta i följd däraf, att de vertikalt mot bladytan ställda mellanväggarne blifva tal- 
rikare och cellernas hålighet på ytsnitt genom bladskifvan i samma mån mindre. 
Äfven svampparenchymet kan genom sin olika byggnad göra bladen mer eller mindre 
resistenta i berörda afseende. Ett småcelligt svampparenchym med små och glesa 
intercellularrum har större motståndskraft än ett storcelligt och med större luftrum 
försedt, och likaså har ett båglikt eller skiflikt svampparenchym i följd af de utbukt- 
ningar, genom hvilka cellerna stå i förbindelse med hvarandra, en fastare konstruk- 
tion än det rundceelliga, i synnerhet om detta senare är rikt på stora luftrum. Minst 
motståndskraftigt är i detta hänseende det hyflika svampparenchymet. 
För bladens skydd emot yttre mekaniska angrepp hafva emellertid kärlknippena 
den ojämförligt största betydelsen. Detta gäller i synnerhet de s. k. genomgående 
kärlknippena, som sträcka sig genom bladtvärsnittets hela höjd från öfre epidermis 
till den undre och än fullständigt omgifvas af hårdbast än hafva såväl på sin öfre 
som undre sida en beläggving af hårdbast eller sklerenkym eller af båda dessa väf- 
nader tillsammans. Äfven ganska stora blad, som äro mycket tunna och sakna alla 
andra skyddsanordningar, kunna i ifrågavarande hänseende skydda sig uteslutande 
gerom ett i hög grad utveckladt anastomoserande system af genomgående kärlknip- 
pen (ex. Buettneria angulata, sid. 63, Artocarpus Frestessi1? sid. 113). Ej sällan 
utgå i synnerhet i mycket lakunöst svampparenchym från kärlknippena enstaka hård- 
basteeller eller knippen af sådana och bidraga till att öka bladets fasthet, och detta 
äfven om kärlknippena äro genomgående (Alchornea ilicifolia, sid. 99). TI ett enda 
fall har iakttagits, att sammanhängande, horisontala lag af svampparenchymeeller, 
som genom talrika utbuktningar stå i fast förbindelse med hvarandra, förläna bladen 
behöflig fasthet, och i så fall äro kärlknippena inbäddade (Myrmecodia echinata 
