170 ARESCHOUG, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 
vintrande blad torde de af LALANNE (a. st. s. 114— 115) anställda undersökningarne öfver 
själfva cellväggens utveckling vara af vikt. Under första vegetationsperioden hafva 
enligt denne författare epidermiscellerna en jämförelsevis stor hålighet och deras yt- 
terväggar bestå af en tjock kutikula jämte åtskilliga förtjockningslager, som äro väl 
begränsade mot kutikulan samt föga impregnerade med suberin, i kemiskt afse- 
ende närmast öfverensstämmande med det innersta lagret eller cellulosa-lamellen. 
Mot slutet af första vegetationsperioden börja de för öfvervintrande blad karakteris- 
tiska förändringarne att inträda. I följd af dessa förändringar har efter första vintern 
kutikulan blifvit märkbart tjockare, förtjockningslagren hafva i hög grad impregne- 
rats med suberin och till antalet ökats i anledning af cellulosa-lamellens förvandling 
till ett dylikt lager och dess successiva reproduktion. Samtidigt med membranens 
förtjockning minskas cellhåligheten. Slutligen kan i andra eller tredje året cellulosa- 
lamellen blifva förvedad. Det hade emellertid varit af interesse att få afgjordt, huru- 
vida dessa förändringar försiggå endast under vegetationsperioden eller äfven fortsät- 
tas under loppet af vintern och måhända befordras af kölden, i hvilket fall den låga 
temperaturen själf skulle framkalla de organiska förändringar i växten, som kunde 
tjäna till skydd mot densamma. 
Tropiska växters blad, i fall de äro tjocka samt läderartade, utmärka sig äfven- 
ledes genom en, i synnerhet hvad ytterväggen angår, tjockväggig epidermis, om också 
ej i så hög grad som förhållandet ofta är framför allt med de fleråriga bladen af 
högnordiska växter. Utan tvifvel har en så beskaffad epidermis en väsendtligt annan 
uppgift hos de tropiska än hos de arktiska eller boreala växterna. Jämte åtskilliga 
andra fördelar, som genom en så beskaffad epidermis tillskyndas de förra, beredes, 
såsom förut visats, bladen tillika skydd mot yttre åverkan, som våldsamma stormar 
eller slagregn kunde anställa. Men i synnerhet för de arktiska växternas vidkom- 
mande torde all fara för skada af sådan beskaffenhet vara utesluten i anseende till 
dessa växters ringa höjd. Också hafva, såsom redan BONNIER (a. st. 8. 1427) påvi- 
sat och äfven BÖRGESEN (a. st. s. 220) bekräftat, bladen af örtartade arktiska Väx- 
ter en tunnväggig epidermis, hvilket enligt WAGNER (a. st. s. 513) äfven är förhål- 
landet med örtartade alpina växter, oaktadt alla dessa växter 1 anseende till sin stora 
spädhet borde vara i större behof af skydd i omförmälda hänseende än de växter, 
hvilkas blad äro hårda och fasta. WAGNER (a. st. s. 543) förmenar, att den tjock- 
väggiga söfverhuden hos de senare skulle utgöra ett kraftigt skydd mot faran af en 
allt för stark transpiration, som kunde framkallas af solljuset under en tid, då den 
genom afdunstning uppkommande vattenförlusten ej skulle kunna täckas genom vat- 
tenabsorption från rötterna, så länge marken vore frusen. En sådan eventualitet 
skulle, enligt samme författare, kunna inträda på våren under snösmältningen eller 
på vintern under långvariga snöfria perioder. Att en tjockväggig epidermis i synner- 
het bildar ett kraftigt skydd emot en för växten fördärflig vattenafdunstning torde 
nog vara otvifvelaktigt, men att den också förmår skydda bladen mot köld, tyckes i 
betraktande af ofvan anförda omständigheter kunna med en till visshet gränsande 
sannolikhet antagas. Det kan näppeligen hafva undgått någons uppmärksamhet, 
att vid under hösten inträffande starkare nattfroster, äfven om vindstilla varit rå- 
