KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:o 2. 181 
phyllet ej synnerligen märkbart sträcka sig i en mot bladytan vertikal riktning och, 
då tillika delningen genom vertikala väggar snart upphör i dessa rader, komma de 
att förblifva låga och breda samt likna dem i de undre lagen. Och såväl epider- 
mis- som mesophylleellernas förstoring genom sträckning underlättas väsendtligt af 
bladens stora rikedom på vatten. I följd af palissadparenchymets svaga utbildning, 
äfvensom genom den så vanliga förekomsten af klyföppningar äfven på öfre bladytan 
och dessas läge i nivå med bladytan eller öfver denna underlättas vattenafdunstnin- 
gen, som annars under rådande yttre förhållanden — låg temperatur och fuktig luft 
— knappast skulle kunna försiggåa med för växten nödig energi. 
I bjärt motsats till dessa stå de arktiska sempervirenta och vedartade växterna 
(s. 168), hvilkas blad äro tjocka, fasta och.torra samt jämförelsevis rika på kloro- 
plaster och hvilkas epidermis såväl som mesophyll äro mera småcelliga och utgöras 
af ganska tjockväggiga celler. I sådana blad är palissadparenchymet skarpt diffe- 
rentieradt, består merändels af flera cellrader och är således ganska mäktigt, äfven 
då cellerna i hvarje rad äro tämligen låga (s. 179). Denna väfnads mäktighet står 
i närmaste samband med ifrågavarande växters förekomst på torrare och mera soliga 
lokaler. Tydligen måste den fullständiga utbildningen af sådana blad taga en betyd- 
ligt längre tid i anspråk än den af de spädare och mera vattenrika bladen, om hvilka 
nyss var fråga. Det är till och med sannolikt, att bladen hos åtminstone flera hit- 
hörande växter kunna för sin fulla utveckling behöfva längre tid än ett år. I ett 
föregående arbete (ARESCcHOUG I, s. 26, Taf. II, fig. 17) har jag fäst uppmärksam- 
heten på den långsamma utvecklingen af bladen hos Taxus baccata, hvilka först i 
andra året uppnå sin definitiva storlek. Och jämföras de under året framkomna 
bladen af t. ex. Vaccinium vitis id&ea eller Arctostaphylos uva ursi under vin- 
tern, sedan all vidare tillväxt måste antagas hafva afstannat för året, med de ett år 
äldre bladen, så befinnas de förra vara märkbart mindre än de senare. Det är samma 
förhållande med de rent arktiska växterna. Att något försenande i den vid inträdet 
af en ny vegetationsperiod återvaknande lifsverksamheten ej kan föranledas af denna 
bladens långsamma utbildning, bör lätt kunna inses, då till växtens disposition re- 
dan finnas flera årgångar af lifskraftiga blad. Man plägar i allmänhet beteckna 
ifrågavarande växter såsom xerofila, och det torde vara obestridligt, att åtskilliga 
organisationsförhållanden hos dem äfven tyda på en tendens till minskad transpira- 
tion, om också ej i så hög grad som hos de mera utpräglade xerofyterna. Men 
dessa växters bladbyggnad kan äfven tolkas såsom en tillpassning till det arktiska 
klimatet under vintern. Bladens tjocka, föga vattenrika och läderartade beskaffen- 
het jämte öfverhudens tjocka yttervägg och det i allmänhet tjockväggiga mesophyl- 
let skydda säkerligen dessa växtdelar mot den stränga kölden och komma med all 
sannolikhet till stånd under inverkan af de i den arktiska zonen rådande klimatför- 
hållandena. Men i sällskap med dessa rent arktiska växter förekomma andra, på 
ungefär samma sätt organiserade arter, som härstamma från sydligare områden, men 
därifrån spridt sig till polarländerna, där de i följd af sin xerofila karaktär kunna 
uthärda vintern. Denna växternas förmåga att genom samma anordningar åtminstone 
till en viss grad skydda sig såväl mot låg som hög temperatur har redan för längre 
