22 H. v. POST, 



Den friskt fällda dymassan, skiljd från träckskalen, innehåller i allmänhet min- 

 dre kalk, än de underliggande från snäckskal fria lagren, ehuru dessa säkerligen icke af- 

 lagrats utan dessa. 



Bekant är äfven i torf- och dylagren den förvittring, som träffar deri liggande ste- 

 nar och block af granit, gneiss och andra bergarter, hvarvid till och med fältspath- 

 arternas färg förändras, h varigenom de framsticka alldeles krithvita ur de bruna torf- 

 mossorna. 



Det återstår vidare att omorda de gröfre och ännu bestämbara växtlemningar, som 

 träffas uti dylagren *). Då, efter hvad jag förut anfört, denna massa företrädesvis bildas 

 uti dysjöarne, hvilka vanligen ej hafva djupare än 3, 4, 5 famnars vatten på de djupare 

 ställena, och hvarest inga högre vattenväxter förekomma, träffas endast tillfälligt delar af 

 högre växter, såsom grenar och träd, eller sådana delar, som utflutit från stränderna, i 

 dessa sjöars djupare bassiner. Deremot, ju närmare man nalkas stränderna tilltaga dessa 

 gröfre växtdelar i mängd, och man måste deraf skilja äfven här mellan en Sjödy från 

 den djupare delen af bassinen, hvilken i allmänhet är fri från inblandning af gröfre, be- 

 stämbara växtdelar, och en Stranddy, som just karakteriseras af sådana. Denna sednare 

 fortbildas i våra dagar der vattendjupet ej är mera än 2 famnar, och utmärkes redan på 

 vattenytan genom de här mötande Nymphaea, Nuphar, Potamogeton-arterna, Sparganium 

 natans m. fl. och mången gång träffas dysjöarne så igenväxta, att dessa fortväxa öfver 

 hela deras yta. Till en del fortsattes dock ännu bildandet af en dyart likartad med Strand- 

 dyn, men förr eller sednare uppträda en mängd andra växtarter, och hela sjön ingår då 

 i ett stadium, hvilket jag anser böra karakteriseras såsom den egentliga torf bildningen. 

 Längre inåt stränderna, der säf och vass möta, har redan långt förut to rf bildningen en- 

 samt herrskat, livarom nedanföre. 



Det är äfvenledes vigtigt att här anmärka ett förhållande, som vid torfinossarnes 

 lagerföljder företer en egendomlig anomali, men hvilken jag ej på rätta ställena haft till- 

 fälle undersöka, utan endast känner genom Steenstrups och Vaupels förut anförda ar- 

 beten. Vid dysjöarnes stränder, på 1, 2 till 3 fots djup, der icke starr eller täta sjösäf- 

 ruggar (Scirpus lacustris) hindra, bekläder sig botten med en vegetation af mossa, bestå- 

 ende af olika arter, vanligen beroende af omgifvande strändernas beskaffenhet. Denna ut- 

 göres i norra Östergöthland nästan endast af Fontinalis antipyretica, Hypnum fluitans 

 och H. cordifolium, mera sällan af H. cuspidatum, H. revolvens och, inströdd bland de 

 föregående, H. scorpioides. Dessa mossor fortväxa till största delen städse under vattnet 

 på 1 — 2 fots djup, och nå blott inåt stränderna ytan af vattnet. Derifrån genomväxa och 

 öfverväxa starrarter, Spargania, Menyanthes m. fl. dessa mossbäddar, eller utgå från strän- 

 derna Sphagnumarter, hvilka slutligen nedgöinma och bevara dessa sålunda alldeles hela, 



*) Växttrådämnen, äfven de mikroskopiskt finaste och fint fördelade, undergå aflagrade under vatten endast en högst 

 omärklig förändring. Alger, t. ex. af Zygnema- och Cladophora-arter, hafva bibehållit sina finaste väfnader i 

 löst tillslutna burkar i fyra år. Dylika cellväfbader träffas ännu nära oförändrade i gyttjelager, hvilka efter 

 geologiska grunder måste vara liktidiga eller äldre än den äldsta historiska tiden och sålunda i årtusenden 

 bevarat sitt bestånd. Större träd och träddelar, t. ex. så kallade "lågor", d. v. s. träd som friska nedfallit och 

 ligga omkullslagna under vattenytan vid sjöarnes stränder, qvavligga i våra sjöar ännu efter fieia mannaminnen 

 i nära lika frisk »estalt, endast på ytan eller till några få linier angripna af röta, hvilken företrädesvis synes 

 orsakas af vattendjurens gnagande. Alla observationer visa att vattnet, äfven rent sjövatten, utöfvar på växt- 

 cellerna samma antiseptiska verkan, som man särskildt tillskrifvit mullämnena eller torfvattnet, ehuru dessa tro- 

 ligen likväl ännu mera bidraga att höja denna vattnets förmåga. 



